Příběhy se šťastným koncem – Zapomenuté jehňátko

také v tištěné verzi

Ukážka z elektronickej knihy

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Příběhy se šťastným koncem – Zapomenuté jehňátko – e-kniha

Copyright © Fragment, 2014

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1

„Teď si v učebnici nalistujte stránku pět…“

Ben se snažil soustředit na to, co paní Jacksonová říkala, ale tiché bubnování deště na okno ho uspávalo. Celý týden nepřetržitě pršelo. Vždyť už by všechna voda měla z nebe dávno vypršet, pomyslel si.

Minulé pondělí, když začalo pršet, to byla zábava. Šel se svými nejlepšími kamarády Tomem a Samem do školy v holínkách a cestou kolem pastvin, na kterých viděli ovce s čerstvě narozenými jehňaty, se cachtali v loužích. V úterý už to tak zábavné nebylo – Tom skočil do louže, voda cákla Benovi do holínek a pak musel sedět celý den ve škole v příšerně mokrých ponožkách. Ve středu jim začalo být líto oveček, protože měly srst nasáklou vodou, a Benova maminka rozhodla, že dokud nepřestane pršet, bude ho vozit do školy autem. Ben autem moc rád nejezdil – vevnitř voněl osvěžovač vzduchu tak sladce, až se mu z toho dělalo špatně, a maminka vždycky naladila na rádiu zprávy nebo klasickou hudbou.

Teď bylo zase pondělí a pořád lilo jako z konve. Ben byl celý víkend zavřený doma. Přišel o fotbalový trénink, poslední před velikonočními prázdninami, a přinejmenším dvakrát si zahrál všechny počítačové hry, které měl. Maminka mu ani nedovolila vyvenčit jeho fenku Jess nebo se jet vykoupat s jeho osmnáctiletou sestrou Katkou, která o víkendech pracovala v místním bazénu jako plavčice. „Nechci, abys dostal chřipku,“ prohlásila. Ben si nemyslel, že dostat chřipku by bylo tak špatné – aspoň by nemusel do školy a netrápil se při násobení dvojciferných čísel.

Začal počítat dešťové kapky, které se navzájem honily na oknech ve třídě, a kdykoli se spojily v jednu velkou kapku, udělil si dvojnásobný počet bodů. Právě když dosáhl čtyřiceti čtyř, někdo ho bolestivě dloubl do žeber.

„Bene!“ sykl Tom a škubl hlavou k paní Jacksonové. Ben se rozhlédl. Celá třída se na něj dívala – a paní učitelka taky.

„Slyšel jsi, co jsem právě řekla, Bene?“ zeptala se paní Jacksonová a povytáhla obočí.

Ben se na ni bezvýrazně podíval. „Uhm… Ano?“ řekl – ale neslyšel ji.

„Skvělé!“ pronesla. „Takže vstaň a napiš odpověď na tabuli.“ Natáhla k Benovi ruku, v níž držela speciální pero.

Ben se co nejpomaleji zvedl a zoufale se snažil vybavit si, o čem paní Jacksonová mluvila. Podíval se na Toma se Samem, ale ti jen pokrčili rameny. Ani oni evidentně neposlouchali. Ben došel dopředu a vzal si od paní Jacksonové pero. Počty na tabuli vůbec nechápal – čísla mu jednoduše plavala před očima. Velkými červenými číslicemi napsal „55“. Byl to stejně dobrý pokus jako všechny ostatní.

„Ne, Bene. Správná odpověď je sto sedmdesát šest,“ prohlásila paní Jacksonová a číslo smazala. „A podle mě jsi neposlouchal, když jsem to násobení vysvětlovala, že ne?“

Ben zavrtěl hlavou a paní Jacksonová se na něj usmála.

„Vím, že je venku ošklivě, ale snaž se prosím soustředit, místo aby ses díval z okna.“

Ben přikývl.

„Zkus další,“ pobídla ho paní Jacksonová a otočila se zpátky k bílé tabuli. Zatímco psala nový příklad, na zápěstí jí cinkaly náramky.

„Dobře, Bene. Kolik je sedmkrát čtyřicet osm?“

V tu chvíli někdo hlasitě zaklepal na dveře. Paní Jacksonová šla otevřít a Ben se rychle vrátil na své místo.

„Ty máš ale štěstí,“ zašeptal Tom.

„Já vím! Snad na mě zapomene,“ řekl Ben.

„Pst!“ sykl Sam a ukázal na dveře. „Přišel pan Hughes!“

Pan Hughes byl ředitelem jejich školy. Ben ho měl moc rád – v aule často vtipkoval a o sportovním dni vždycky závodil –, jenže dneska se neusmíval.

„Dobré ráno, děti,“ pozdravil, když vešel do třídy. „Jen si potřebuju chvilku promluvit s paní Jacksonovou…“

Zatímco paní Jacksonová s panem Hughesem stáli u dveří a tiše si povídali, celá třída si mezi sebou šeptala a snažila se uhodnout, co se děje.

„Třeba nám dají velikonoční vajíčka, aby nám vynahradili, že si nemůžeme hrát venku!“ pronesl Ben plný naděje. „Nebo zvířátko do třídy! Chceme ho přece už strašně dlouho!“

„To bych neřekl… Podle mě se něco stalo,“ namítl Sam a natáhl krk, aby slyšel, co si dospělí povídají. „Takhle vážně se pan Hughes tvářil naposledy tehdy, když všichni druháci dostali plané neštovice.“

„Třeba všichni učitelé dostali spalničky!“

„Možná sem z vesmíru přiletěl brouk-zabiják!“

„Třeba přistála na hřišti vesmírná loď!“

„Jo, možná hledají desetileté kluky, aby si je odvezli na svoji planetu!“ řekl Tom.

„Pravděpodobně nás budou klonovat a potom…,“ spustil Sam.

„Nebojte se, kluci, právě jsem šel přes hřiště a žádné mimozemšťany jsem neviděl,“ uklidnil je pan Hughes. Sam zrudnul a Tom začal zaujatě studovat skvrnku na lavici.

„Ale musím vám všem něco říct,“ pokračoval pan Hughes. „Určitě jste si všimli, že pořád prší. Vodohospodářský dispečink vyhlásil pro náš okres první stupeň povodňové aktivity. Obávají se, že se řeka rozvodní. A jestli k tomu dojde, voda zřejmě zaplaví budovu školy.“

Všichni si začali mezi sebou vzrušeně špitat. Ben dloubl Toma do žeber a usmál se. Jen si to představ… To by bylo ještě lepší než sněhová vánice. Celé týdny by nemuseli dělat domácí úkoly z matematiky!

„Uklidněte se,“ požádal je pan Hughes a zvedl ruce, aby třídu utišil. „Ještě jsem nedomluvil. Bohužel, vzhledem k hrozícím povodním jsem musel zavolat vašim rodičům. Už jsou na cestě sem, aby si vás vyzvedli. Škola bude až do odvolání zavřená.“

„HURÁÁÁÁ!“ Ve třídě se zvedla vlna nadšení.

„Joooo!“ zajásal Ben a udeřil pěstí do vzduchu. „Už žádné násobení dvojciferných čísel. Pojedu si hrát domů s Jess.“

„Já se budu celý den dívat na televizi a jíst rybí prsty,“ oznámil Tom a začal si balit penál.

Jedině Sam se neusmíval. „Doufám, že mi voda nezaplaví pokoj,“ prohodil ustaraně.

„Vždyť máš pokoj v prvním patře!“ uklidnil ho Ben a zavrtěl hlavou. „Tak daleko voda nestoupne.“

Ale v tu chvíli si Ben uvědomil, že jeho pokoj je v přízemí a má výhled do zahrady. Už se nemohl dočkat, až dorazí domů a ujistí se, že všechny jeho věci jsou v pořádku.

2

„Hydrometeorologický ústav vyhlásil pro některé oblasti jižní Anglie první povodňový stupeň…“ Ben seděl vepředu v autě vedle maminky. Hltal každé slovo, které hlasatel v rádiu pronesl. Tentokrát mu nevadilo poslouchat zprávy – mluvili o místě, kde žil… A jeho vesnici možná odpoledne zatopí voda!

Ben si netrpělivě o koleno poklepával prsty. Maminka jela tak pomalu, že mohl klidně jít pěšky.

„Nemůžeme jet trochu rychleji, mami?“ zeptal se a podíval se z okna. Těžké šedé mraky visely tak nízko, až to vypadalo, že se skoro dotýkají stromů, a silnice před nimi byla kvůli dešti rozmazaná.

„Omlouvám se, Bene, ale nechci riskovat, že někde uvízneme nebo vjedeme do výmolu. V tom dešti skoro nic nevidím!“ Maminka jela velice opatrně a vyhýbala se hlubokým kalužím a proudům vody, které se valily se korytem.

Minuli několik stavení s doškovou střechou, projeli ulicí s řadou obchodů v centru vesnice a pak začali stoupat do kopce k jejich domu. Cestou kolem farmy pana Greena maminka zpomalila ještě víc, ale konečně byli doma. Jejich dům z červených cihel vypadal tak útulně a pohostinně. Ben okamžitě vyskočil z auta a utíkal se schovat na krytou verandu.

Jak maminka odemykala, Ben slyšel, že Jess štěká a pobíhá po chodbě. Jakmile vešel dovnitř, fenka na něj skočila a nedočkavě vrtěla ocasem – když se vrátil ze školy a nepršelo, bral ji obvykle na vycházku.

„Promiň, Jess,“ řekl a podrbal ji na hlavě. „Nějakou dobu na procházky chodit nebudeme.“

Právě když si Ben s maminkou svlékli kabát, dveře se znovu otevřely a na chodbu vpadla Katka. Vypadala, jako by jí někdo vylil na hlavu kbelík vody. Ben vyprskl smíchy.

„Katko!“ vykřikla maminka zděšeně. „Snad jsi nešla v tomhle počasí do školy pěšky? Řekla jsem ti, abys jela autobusem.“

„Autobusy nejezdily,“ vysvětlila Katka, když jí maminka podala ručník. „A stejně to bylo zbytečné. Než jsem tam dorazila, poslali všechny domů. Tátovu kancelář taky zavřeli?“

„Zatím ne, ale vynasnaží se přijít co nejdřív domů,“ oznámila maminka.

„Jestli to takhle půjde dál, bude sem muset doplavat,“ prohodila Katka. „Možná mu budu muset hodit z okna záchrannou vestu.“

Zavrtěla hlavou, aby se osušila. Voda z vlasů se rozstříkla po celé chodbě, i po celém Benovi.

„Co děláš?“ vykřikl. „Jsi horší než Jess.“

Katka šťouchla do Bena a ten jí to oplatil.

„Nechte toho, vy dva,“ napomenula je maminka a postrčila je do obývacího pokoje. „Nemáme moc času. Musím přichystat dům pro případ, že by přišla povodeň, takže budu potřebovat každou ruku. Katko, ty začni vynášet židle z obýváku nahoru. Bene, ty si spakuj věci ve svém pokoji. Pak mi můžeš pomoct srolovat koberce.“

Všichni se pustili do práce. Katka na sebe položila dvě židle a odnesla je k rodičům do ložnice.

Ben ji následoval s batohem plným oblíbených knížek a dévédéček. Když došel na vrchol schodiště, uslyšel hluboké, tiché rachocení – hrom. Venku zuřila bouřka.

Ben našel Katku, jak se s rukou v bok dívá v ložnici rodičů z okna. Obloha potemněla a do pastvin hned za zahradou sjel blesk. Jejich dům byl jedním z několika stavení roztroušených po úbočích kolem vesnice. Ben si obvykle přál, aby žili v údolí blízko obchodů jako Tom a Sam, ale dneska byl moc rád, že bydlí na kopci – určitě by to bylo jedno z posledních míst, které voda zaplaví. Louky vpravo se nacházely dokonce ještě výš než dům, ale těsně za jejich zahradou byla travnatá stráň, která se svažovala k níže položeným pastvinám.

Stráň začínala připomínat vodopád. Skoro nemohli uvěřit, že ještě před několika týdny tam na sluníčku dělali kotrmelce. Když oblohu proťal další blesk, zdálo se, že dub na pahorku na konci pastviny poskočil směrem k nim, osvětlený v bouřce jako výjev z hororu.

„Páni… Jen se na to koukni,“ vydechla Katka. „A podívej, jak už je hladina vysoko,“ dodala a ukázala ven. Koryto řeky se nacházelo několik pastvin od nich, ale stejně viděli, jak je rozvodněné. Obvykle řeka připomínala spíš potůček, ale dneska to byla každopádně řeka, a navíc dravá, s modročernými vířícími proudy.

„Asi bychom si měli pospíšit!“ vyhrkla Katka.

Společně se rozběhli dolů, aby pomohli mamince vystěhovat z obývacího pokoje všechen nábytek, zabalit vázy a obrazy do bublinkové folie a vynést nahoru koberce. Když skončili, rozhlédli se po prázdné místnosti. Dřevěná podlaha byla holá a zaprášená a na zdi zůstala tmavší místa po obrazech, které tam ještě před chvílí visely.

„Když tu nic není, pokoj vypadá mnohem větší,“ poznamenal Ben. „Měli bychom ho nechat takhle. Mohl bych sem přestěhovat svoji autodráhu.“

„Na to zapomeň,“ řekla maminka a rozesmála se.

„Pssst, tiše,“ sykla Katka. „Slyšíte to kvílení?“

Ten zvuk jako by přicházel z kuchyně. Když prošli chodbou ke dveřím, spatřili, že Jess leží pod kuchyňským stolem. Zvedla hlavu a podívala se na ně svýma velkýma, smutnýma očima.

„Chudinka. Nesnáší bouřky,“ politovala ji Katka.

„Neboj se, Jess,“ uklidnil fenku Ben a sklonil se, aby ji podrbal po hlavě. Potom si k ní vlezl pod stůl a Jess mu položila hlavu do klína a zavrtěla ocasem. „Takhle je to lepší, co?“ řekl Ben a pošimral ji pod bradou.

Zatímco Katka pomáhala mamince zkontrolovat, zda mají dost jídla ve skříňkách pro případ, že by je voda odřízla od vesnice, Ben zůstal s Jess pod stolem.

„Máme spoustu konzerv. Kdyby bylo nejhůř, pár dní bychom na nich vydrželi,“ usoudila maminka.

„Super. Takže budeme mít každý den k večeři fazole v rajské omáčce?“ zeptala se Katka.

„Jooo! A špagety!“ vykřikl Ben nadšeně.

„A hrachovou kaši,“ dodala maminka a vytáhla ze skříňky tmavozelenou plechovku. Podívala se dozadu a protáhla obličej. „Asi ne. Myslím, že tahle plechovka je starší než vy dva dohromady.“

V tu chvíli vztyčila Jess uši. Vyběhla z kuchyně na chodbu a začala štěkat. Ben vstal a vydal se za ní.

Jess škrábala packou na zadní vchod, ale když uviděla Bena, rozběhla se k němu. Sklonil se a prohrábl jí srst.

„Bojíš se toho hřmění, Jess?“ zeptal se.

Na podlaze ležela její oblíbená hračka, ožužlaná červená kost. Ben ji zvedl a ukázal ji fence. „Na, Jess…,“ řekl a sedl si na bobek. Jess k němu došla, lehla si na podlahu, začala ji hryzat a ocasem rytmicky bušila do koberce.

Ben cítil pod nohama vibrace hromu. Pohlédl na skleněnou výplň v zadních dveřích – venkovní svět byl střídavě oslnivě bílý a pochmurně šedý, jako by někdo na obloze pořád dokola rozsvěcoval a zhasínal.

Ben se díval skrz zamžené sklo. Všechno vypadalo úplně jinak než dneska ráno. Na trávníku vznikaly obrovské kaluže, velké skoro jako rybníky. Narcisy sebou divoce zmítaly ve větru a Ben slyšel, jak déšť buší do plotu ve spodní části zahrady. Podíval se přes plot na pastvinu, která se za ním rozkládala, a zalapal po dechu – neviděl ji. Jako by zmizela.

Ben stále ještě viděl malý pahorek na konci louky. Na jeho vršku se tyčil dub, jehož listí tančilo ve větru… Ale všude kolem byla místo trávy temná, kalná voda. Vážně máme štěstí, že náš dům stojí tak vysoko. Zatopená část pastviny se nacházela jen pár desítek metrů odtud. Překřížil prsty pro štěstí a ze všech sil doufal, že výš už voda nevystoupí.

A v tu chvíli je spatřil – ovce pana Greena. Choulily se k sobě na svahu, maličkém kousku suché půdy, a rozhlížely se, jako by zoufale hledaly cestu do bezpečí. Ben zahlédl několik jehňátek, jak se zimomřivě tisknou k maminkám a vrávorají na tenoučkých nožkách ještě víc než obvykle. Jestli voda ještě stoupne, zmizí pod hladinou i pahorek – a pak ovečky přijdou o své útočiště. Musíme je dostat do bezpečí, blesklo mu hlavou. Ale jak?

3

„Mami! Katko! Ta louka – ty ovce – pod vodou…“ Ben vpadl s Jess před sebou do kuchyně.

„Zpomal,“ řekla maminka, když se snažil vychrlit všechno najednou. „Začni znovu. Co se děje?“

„Spodní louka je zatopená! A ovce pana Greena jsou pořád tam!“

„Cože? To není možné… Už je měl dávno přemístit jinam,“ vyhrkla Katka.

„Pojďte se podívat!“ vybídl je Ben a s maminkou a Katkou v patách se rozběhl chodbou zpátky. Stoupl si stranou, aby se mohly podívat skrz zamžené sklo v zadních dveřích a přesvědčit se na vlastní oči.

Katka zavrtěla hlavou. „Chudinky ovečky… A ta jehňátka! Jsou tak maličká! Musíme panu Greenovi zavolat!“

„Máš jeho číslo, mami?“ zeptal se Ben.

„Mám, je na ledničce…“

Ben se rozběhl zpátky do kuchyně a přejel pohledem dveře ledničky. Visely na nich účty, recepty a rodinné fotografie z prázdnin před mnoha lety, přichycené magnetkami. Ale číslo pana Greena nikde neviděl.

Právě když to chtěl vzdát, nadzvedl výpis z bankovního účtu, aby se podíval, jestli není něco pod ním. A bylo – z pod magnetky ve tvaru ananasu vykukoval útržek papíru, na kterém bylo napsáno „pan Green“. Strhl ho a utíkal s ním zpátky k mamince.

„Bezva, Bene,“ řekla maminka. Zvedla telefon a rychle vyťukala číslo. Ben s Katkou ji s úzkostlivým výrazem pozorovali a čekali, až se pan Green ohlásí. Ale maminka se jen zamračila a podívala se na sluchátko.

„Neslyším vyzváněcí tón,“ řekla. „Telefony zřejmě nefungují.“

Sebrala z kuchyňského stolu mobil a znovu vytočila číslo. Ben zatajil dech.

„Žádný signál!“ zvolala ustaraně.

„Klid, mami. Můžu to zkusit?“ zeptala se Katka a vytáhla z kapsy svůj mobil. „Já mám dole na zahradě signál vždycky.“

Popadla útržek papíru, natáhla si znovu úplně mokrou pláštěnku a holínky a rozběhla se k zadnímu vchodu. Jess vyštěkla a vyrazila za ní, nadšená, že má opět příležitost někoho doprovázet.

„Podrž Jess! Ať za mnou nejde,“ zavolala Katka, když za sebou zabouchla dveře a shrbená pod kapkami deště vyšla na zahradu.

Ben sledoval oknem z kuchyně, jak Katka stojí na trávníku a vytáčí číslo pana Greena. Byla čím dál promočenější. „Pořád vyzvání,“ pronesla nezvučně.

„Proč ho nezvedá?“ podivil se Ben. Ale pak Katka zvedla palec nahoru a začala vzrušeně mluvit do telefonu.

„Konečně!“ řekla maminka a stiskla Benovi rameno. Ben si oddychl úlevou, ale když se znovu podíval na Katku, připadalo mu, že má zase ustaraný výraz.

„Co se stalo?“ zeptal se, když se Katka vrátila.

„Je to špatné, nemůže přijít,“ oznámila. „Uvízl na farmě. Spadl strom a on se nedokáže dostat přes silnici. Budeme muset vymyslet nějaký jiný způsob, jak ty ovce odtud dostat.“

Chvíli všichni mlčeli.

„Myslíte, že bychom to mohli udělat sami?“ zeptal se Ben. „Sledoval jsem pana Greena, když ovce hnal…“

„Nemáme s tím žádné zkušenosti,“ namítla maminka. „Mohlo by to skončit špatně, když přesně nevíme, co máme dělat. Co když je vylekáme a naženeme je do ještě hlubší vody?“

Znovu ztichli. To je tak hloupé, pomyslel si Ben. Kdybych já uvízl ve spodní části louky a nemohl se odtud dostat, máma by zavolala záchranku nebo možná hasiče. Určitě nějaká taková služba existuje i pro zvířata.

A pak si vzpomněl. „Co kdybychom zavolali do záchranné stanice pro zvířata?“ navrhl.

„No, jasně!“ zaradovala se Katka. „Prima nápad! Jak to, že mi to nedošlo?“

„Protože jsem chytřejší než ty,“ vyhrkl Ben a zašklebil se na ni. Katka mu to oplatila, ale pak mu dala mlaskavou pusu na tvář. Ben si ji znechuceně otřel rukávem.

Maminka pokývala hlavou. „To je opravdu báječný nápad, Bene,“ prohlásila. „Hned jim zavoláme. Myslím, že mají tísňovou linku s nepřetržitým provozem. Doufejme, že kvůli těm záplavám v oblasti nejsou moc zaneprázdnění.“

Katka vyskočila. „Mám na mobilu internet. Zjistím číslo. Držte mi palce!“

Stáhla na mobil tu správnou webovou stránku a znovu běžela na konec zahrady, aby vytočila číslo. Ben si obul holínky a pláštěnku a utíkal za ní. Zatímco Katka čekala, až pracovník zvedne telefon, vytáhl se na špičky a díval se přes plot zahrady na ovce na pastvině pod nimi. Pahorek, na kterém ovečky stály, už byl skoro pod vodou. Ben byl zoufalý – je od nich tak blízko, a nemůže jim pomoct. „Prosím, ať sem brzy dorazí,“ zašeptal.

„Haló? Ano! Ano, chci nahlásit naléhavý případ… Na zatopené louce na konci naší zahrady uvízly ovce… Ano, farma Hazelbrookových, u Tippertonu…“ Ben poslouchal, jak jeho sestra dává podobné pokyny.

„Kolik je tam ovcí?“ zeptala se Bena. Ben je spočítal, šťastný, že může nějak pomoct. „Třicet? Možná třicet pět?“ řekl. „Ale přesně to nevím… Pořád se pohybujou.“

Katka informaci předala, a když zavěsila, lehce praštila Bena do paže. „Neboj, za chviličku jsou tady.“

Ben přikývl a přinutil se usmát. Jen doufal, že Katka má pravdu.

Přes rozbahněný trávník se doplahočili zpátky k zadnímu vchodu, kde na ně čekala maminka s Jess.

„Kdy přijedou?“ zeptala se maminka, když se Katka s Benem kolem ní prošli do chodby.

„Prý tak za půl hodiny,“ odpověděla Katka.

„Dobře. Takže teď musíme čekat,“ pronesla maminka. „Co kdybychom si zatím dali něco k jídlu? Jsou skoro tři hodiny a určitě budeme potřebovat spoustu energie, až sem dorazí.“

„Co si udělat piknik?“ navrhla Katka.

„Dobrý nápad,“ souhlasila maminka. „Máme chléb, sýr a pro toho, kdo má velký hlad, jsou tam ještě košíčky a sušenky.“

Zatímco Ben doběhl nahoru pro deku na piknik a rozprostřel ji na podlaze v obývacím pokoji, Katka vybalila z jedné papírové krabice talíře a hrnečky. Rozložila je na deku a maminka jim nachystala malou hostinu.

Právě když Ben dojedl košíček, zadrnčel zvonek.

„To musí být oni!“ vyhrkl, položil talíř a rozběhl se na chodbu. Srdce mu hlasitě bušilo, když otevřel dveře a spatřil před sebou muže a ženu. Měli stejnou uniformu – tmavomodré kalhoty, černé holínky a tmavomodrou nepromokavou bundu –, ale jinak byli naprosto odlišní. Žena, asi stejně vysoká jako Katka, měla laskavé modré či a světlé kudrnaté vlasy, které vypadaly, jako by se jí snažily uprchnout z hlavy. Muž měl naopak krátké černé vlasy a tmavohnědé oči a byl to nejvyšší člověk, jakého Ben v životě viděl.

Žena se usmála, natáhla k Benovi ruku a ten ji pevně stiskl.

„Ty máš ale sílu!“ zvolala a lehce sebou škubla.

„Díky! Já jsem Ben,“ představil se.

„Já jsem Anna a tohle je Dan,“ řekla žena, zatímco její kolega udělal krok dopředu a také Benovi potřásl rukou.

„Děkuji, že jste přijeli,“ pronesl Ben oficiálně a podržel jim dveře, aby mohli vejít dovnitř. Měl pocit, že se jedná o velice úřední záležitost, když si potřásli rukama.

„Ovce jsou na louce na konci naší zahrady,“ vysvětlil Ben. „Jsou tam i jehňata. Dokážete je dostat na suchou zem, že jo?“

„Uděláme, co bude v našich silách,“ slíbil Dan s úsměvem, „ale musíme se podívat, jak je voda vysoko. Jestli bude moc hluboká, možná budeme muset přivolat speciální povodňový tým.“ Ben přikývla a vydal se chodbou za Danem.

Maminka s Katkou vyšly z obývacího pokoje, aby je přivítaly. „Zahrada je tudy,“ řekla maminka a zavedla je k zadnímu vchodu.

Společně došli po trávníku k plotu na konci zahrady a zadívali se na louku pod sebou.

„Těch jehňátek je docela hodně, že?“ prohodila Anna.

„Napočítala jsem jich sedm,“ odpověděla Katka.

„Narodila se teprve před čtrnácti dny,“ vysvětlila maminka. „Svět se s nimi zatím moc nemazlí.“

Vážně se ta jehňata narodila teprve před čtrnácti dny? pomyslel si Ben. Připadalo mu, že od té doby už uplynula celá věčnost. Měl je moc rád. Před vyučováním chodíval do spodní části zahrady a pozoroval, jak poskakují v ranním světle a honí jedno druhé nebo vlastní ocásek, dokud se v jednom chumlu nesvalí do trávy. Teď bylo z jejich vzhledu jasné, že jsou na honěnou moc prochladlá a promočená…

„Dobře,“ řekl Dan, „uděláme to takhle. Zdá se, že všechny níže položené pozemky jsou pod vodou. Ale tenhle je tak vysoko nad úrovní vody, že jeho zatopení skoro nehrozí,“ dodal a ukázal na louku vpravo od zahrady, hned vedle stavení pana Greena.

„Ale jak tam ty ovce dostanete?“ zeptala se Katka, která se opírala o plot. „Mezi loukami není žádný průchod.“

„Ale je,“ namítl Dan a zamnul si ruce. „Přímo tady.“ Popleskal branku jejich zahrady. „Mohli bychom stádo provést přes vaši zahradu?“

„Samozřejmě,“ souhlasila maminka.

„Super,“ řekl Dan s úsměvem. „A potom je můžeme nechat projít tou brankou nahoře. Vede na tu vyvýšenou louku, že?“

Ukázal na dřevěnou branku v plotě na pravé straně zahrady poblíž domu. Ben už skoro zapomněl, že existuje. Stála mezi pergolami se šípkovou růží a jasmínem a pod změtí trnů a světle růžových poupat nebyla skoro vidět. Ben si nevzpomínal, že by tudy někdy šel. Když byl malý, Katka mu tvrdila, že jde o průchod do jiného světa.

„Věděla jsem, že tatínek ji nepostavil jen tak pro nic za nic!“ prohlásila maminka. „Nepoužíváme ji. Je možná trochu zrezivělá.“

„To nevadí, pokud se dá otevřít!“ uklidnila ji Anna. Ben se k brance rozběhl, aby to vyzkoušel, a pokusil se zvednout kovovou závoru. Byla rezavá, ale za chvilku povolila. Potom se opřel do branky a ta se s pronikavým skřípěním otevřela.

„Prima,“ prohlásil Dan. „Takže budeme postupovat podle plánu A. Nejdřív si musíme ujasnit taktiku. Vytvoříme za stádem řadu…“

„Počkat! Nepotřebujete k tomu víc než dva lidi?“ zeptal se Ben.

„Samozřejmě,“ přisvědčil Dan, „ale nás je přece víc.“

To Bena zmátlo. „Oni přijedou ještě další pracovníci?“ podivil se.

„Nepřijedou. Mysleli jsme, že byste nám mohli pomoct vy,“ vysvětlil Dan.

„My? Opravdu? Fakt vám můžeme pomoct?“ zajásal Ben.

„Bez vás to nezvládneme,“ dodala Anna.

„Takže souhlasíte?“ ujistil se Dan.

„Ano,“ vyhrkli Ben a Katka současně.

„Ale ovšem,“ připojila se maminka.

„Prima!“ pronesla Anna. „Takže uděláme tohle…“

Anna s Danem jim poskytli rychlou lekci, jak hnát ovčí stádo. „Musíme se chytit za ruce a snažit se, aby ovce prošly vodou a vystoupaly nahoru do svahu do zahrady. Voda je pořád mělká. Nanejvýš po kotníky. Nehrozí vám sebemenší nebezpečí,“ uklidnila je Anna.

„Hlavně se musíme pořád držet za ruce,“ dodal Dan, když vytvořili řadu a nacvičovali pomalou, tichou chůzi zahradou.

„Prima,“ pochválila je Anna.

„Půjde s námi Jess?“ zeptal se Ben, když se řada rozpojila.

„Málem mi vypadla z hlavy. Díkybohu, že jsi mi ji připomněl!“ řekla maminka. „Budeme ji muset na chvíli zavřít nahoře. Vždyť víš, co dělá, když vidí ovce. Úplně se zjančí. Jako ovčácký pes je k ničemu – proto ji poslali do výslužby!“

Zamířila k domu a Ben zaslechl Jess štěkat, když ji maminka vedla po schodech nahoru. Byl trochu zklamaný. Těšil se, že bude na fenku pískat signály, jak to viděl při soutěžích ovčáckých psů v televizi. Ale když uslyšel, že Dan, Anna a Katka probírají, co provedou, až naženou ovce do zahrady, zmocnilo se ho příliš velké vzrušení a nervozita, než aby přemýšlel o něčem jiném. „Tak jdeme na to,“ zavelel Dan, jakmile maminka vyšla ze zadního vchodu a spěchala zpátky k nim.

„Hlavně nezapomeňte,“ pokračoval Dan, „že se musíte pohybovat rychle, ale tiše, a nesmíte se jeden druhého pustit.“

Všichni přikývli. Ben se podíval na hodinky. Bylo pár minut po čtvrté. V tuhle dobu se obvykle vracel ze školy, ale dneska se zúčastní záchrany stáda ovcí. Srdce mu bušilo nedočkavostí.

Koniec ukážky

Table of Contents

1

2

3

Tipy pro Vás a Vaši čtečku:Další knihy v edici: