Karel Hvížďala / Věta jako povolání / Nezapomínky

VĚTA JAKO POVOLÁNÍ

Nezapomínky

Karel Hvížďala

Copyright © Karel Hvížďala, 2015, 2017, 2019, 2020

Horoscope © Iva Procházková, 2020

Doslov © Zdeno Pavelka, 2020

Illustrations © Jiří Stach, 2020

Typography © Clara Istlerová, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7054-8

Mezi fikcí a skutečností není cenzura, obě jsou jen jinou

vrstvou téže koule. Jazyk je vším: hlas mé krve.

Prolog

Tomuto celku vzniklému ze tří vydaných knížek Osmý den týdne / Fejetony (2015), Dobře mrtvý dědeček / Fejetony a eseje (2017), Exilový orloj / Nezapomínky (2019) a zcela nového dílu Šváb nereptá / Přicházení dávám souhrnný název Věta jako povolání. A namísto slova „vzpomínky“ jsem jako podtitul zvolil mně bližší slovo Nezapomínky. Důvod je prostý: Vzpomínkám připisuji větší nárok na přesnost, mám před tímto slovem respekt, nechtěl jsem se mu zpronevěřit, šikanovat ho či vydírat a vím, že moje paměť je od přírody slabá a chybná, nejsem žádný kabrňák. Slovo Nezapomínky jsem vyhrabal v paměti (poprvé jsem ho použil v roce 1965 v titulku k rozhovoru s Janem Zrzavým), protože na mě neklade takové nároky. A poslednímu dílu jsem dal podtitul Přicházení, protože po dvanácti letech v exilu nelze hovořit o návratu jako o jednorázovém kroku, ten se změní v proces, který nikdy nekončí: chybí mi zkušenost s tuctem českých let. Již těmito pojmenováními čtenáře upozorňuji na to, aby mé věty nebrali jako vyčerpávající sdělení o minulosti. Jde pouze o co nejpřesnější vyjádření toho, co mi utkvělo dodnes v hlavě bez jakéhokoli napravování, uhlazování, narovnávání či naopak opovrhování, remcání, zášti a toporného odsuzování. Snažím se jen odkrývat znamení a zasuté palčivé významy, momenty, kdy jsem hrál roli někoho jiného, jde tedy o literaturu, která díky mé blížící se osmdesátce má jedno privilegium: svou blízkostí smrti, která nemá uši ani oči, se jí nemusím líbit, jak už kdysi napsal Milan Kundera. Víc od následujících řádků neočekávejte. Už taky proto, že skutečnost spíš utváříme, než vnímáme, jak praví postulát Immanuela Kanta. Jsem poutníkem, který si celý život udržoval svobodu přijít a odejít, pamatovat si a zapomínat, abych se učil současně myslet dopředu i dozadu. Nejsem ale Easy Rider z roku 1969, ale A Tough Rider z roku 2019. Když jsem se nedávno dal do rozhovoru v restauraci U Bansethů, což byl jeden z oblíbených hostinců Jaroslava Haška, s bělovlasým vousatým dědečkem, který mi připomínal svatého Jana, poustevníka, a představil se mu jako Hvížďala, usmál se, naklonil se ke mně a zamrmlal: „Máš štěstí, věřím na žížaly.“ Kéž by měl pravdu.

Tento horizontální soubor fejetonů, esejů, úryvků z deníku a portrétů s jednou povídkou a rozhovorem jsem psal sedm let ve vertikální Praze, která má devět kopců. Jde tedy spíše o kotel heterogenních textů a kódů, které ve mně uvízly a jejichž pravda je často v kontextu. Věděl jsem, že v literatuře je spěch marný, festina lente, psaním jsem se učil vzpomínat. A eseji jsem se pokoušel zbavovat ideálu jistoty, protože ten je pravdivý jen ve své cestě, která je podmíněna vůlí. A taky jsem se pokusil o diachronii textů, která vzniká napětím mezi slovy, jež jsem psal před třiceti lety, a větami, které zapisuji nyní, protože mohou ponoukat čtenáře k vlastním interpretacím. Krom toho bych byl rád, kdyby se dověděl něco o době, v níž žili jeho předci, babička a dědeček, matka i otec, jejichž genetické stopy v sobě nese. Zároveň jsem se snažil najít a stvrdit si míru vlastního života pomocí průzkumu jazyka očištěného od polucí doby, který se nevzdá svých práv v době esemeskové a twitterové. Ta je nezřídka márnicí marných a mrtvých slov, lingvistickým odpadním košem: z práce na větě jsem si udělal povolání, v němž za každý výkon musí autor ručit bez zardění sám v sobě, i když to nebylo tak snadné: musel jsem bojovat hlavně sám se sebou a o sebe, abych dospěl k původu sama sebe a nebyl si sám falešným svědkem.

Taky by se dalo říci, že jsem použil metodu důvěry v náhodu, jak tento princip nazývá Ivan Wernisch: jednotlivé texty v této knize si spolu povídají velice volně, někdy se navzájem oživují a jindy zase proměňují či doplňují vzájemnými doteky. Podobně se chovají i myšlenky a žánry v mé hlavě a slova v mých větách.

Ještě mě baví lačně žít a škádlit karteziánské čertíky, kteří ze mne vymámí vyhrocená slova, naostro sekané olovo a pohonnou sílu: chci vás tím vyprovokovat k tomu, abychom nedovolili hodinám odbíjet zastavený čas a vydělit ho nulou, abychom byli účastni tance vesmíru. Odmítám taedium vitae, nudu života, jako jeden z příznaků ďábla, jak říkali staří teologové. Takový je příkaz mého podzimního mozku. Úvod chápu jako předehru v klasickém zvukovém opusu, který se snaží navodit náladu, pach atmosféry, v níž se bude odehrávat celá kniha. Dobře napsaná věta vyvolá v citlivějším a vnímavějším čtenáři okamžiky, které vytvářejí vrcholy textu. Slovy se snažím o to, co ve filmu hned v prvních záběrech zprostředkovává hlavně světlo, které může být jemné, snové, nahé, živé, čisté, mlžné, horké, temné, násilné, jarní, padající, přímé, mizející, smyslné, tlumené, omezené, nepříjemné, uklidňující a bledé, jak říkají kameramani. Funguje to tak nejspíš proto, že krajina vnitřního světa popsaného různými odstíny slov je podobně citlivá jako krajina světa vnějšího na světlo.

1

Osmý den týdne

Knihy jsou jen milníky, které lemují mou cestu, ukazují směr.

Táto, povídej

Když byl syn Ondřej o něco větší, už nechtěl, abych mu večer před usnutím četl pohádky, a prosil mě, abych mu vyprávěl, jaké to bylo, když jsem byl malý kluk. Ptal se: Jak jsi vypadal? Byl jsi mi podobný? Nejdříve jsem se snažil popravdě vzpomínat a přiznal jsem se, že Ondřejovi jsem moc podobný nebyl. Byla jiná doba a do jeho suverenity jsem měl hodně daleko. Byl jsem vysoký, hubený, bledý a stále trochu vystrašený uhrovitý kluk s rozježenými vlasy, jako kdybych čekal, odkud přiletí rána, před kterou musím uhnout.

Byl jsem samotář, a tak jsem si nejraději četl ve výklenku u okna, z kterého jsem mohl pozorovat, co se děje venku. Abych byl zdravý, nutili mě každý večer pojídat jablko a rybí tuk, který mi vůbec nechutnal, a ve škole jsme fasovali žervé. To Ondřeje rozesmálo. Bylo zřejmé, že si něco takového nedovedl ani představit. A já pochopil, že s pravdou budu muset nějaký rok počkat.

Jako dítě jsem měl totiž v hlavě stálý zmatek, protože doma se o světě mluvilo jinak než ve škole a já přesně nikdy nevěděl, co smím ve škole říct a co ne: z každé otázky jsem měl obavy, a proto jsem se snažil na sebe neupozorňovat. Měl jsem pocit, že jsem se narodil do světa, kam nepatřím, který je plný na mě nastražených pastí. Jako dnes se pamatuji, jak se nás učitelka, které jsme museli začít říkat soudružko, zeptala, co se stalo 28. října. Spolužačka Bydžovská hned vyskočila a pravila: Byly znárodněny banky a většina průmyslu, a proto ten den slavíme jako státní svátek.

Podíval jsem se na tu holku zřejmě dost vytřeštěně, že si toho všimla i učitelka, a s mou hrou na nenápadnost byl konec. Hned se mě optala, jestli chci k tomu něco dodat. Vyhrklo ze mě bez přemýšlení, že je to rovněž den vzniku samostatného Československa. Soudružka učitelka byla mou odpovědí zřejmě trochu zaražená a káravě se mě optala, odkud to vím. V ten moment mně došlo, že jsem v pasti. Taky jsem si vzpomněl, jak mě upozornili doma, že i z knihy Josefa Čapka

O pejskovi a kočičce zmizela v posledním vydání kapitola o blížícím se 28. říjnu, v níž se popisovalo, jak sháněli vlajku, aby si ozdobili domeček.

Věděl jsem, že o tom ani o knize o Masarykovi, kterou jsme měli doma, nesmím mluvit, když jeho obraz sundali ve třídě ze zdi, a hledal jsem v paměti něco nezávadného a vzpomněl si na Ottův slovník naučný: tam je všechno, říkal jsem si. Lžeš, vykřikla na mě soudružka, až se děti lekly. Ten slovník je z 19. století, to žádné Československo neexistovalo. Věděl jsem, že má pravdu, ale přiznat jsem se nehodlal. V poslední chvíli mě napadlo, že encyklopedie má dodatky mnohem mladší a že tam to určitě bude. To si překontroluju, řekla ostře učitelka a já byl rád, že jsem z dalšího dne vyvázl bez maléru. A takhle podobně jsem žil do sedmatřiceti let, kdy jsme odešli do exilu.

Jenže vyprávějte to malému klukovi, který se chce hlavně smát a který ani z žádné učitelky nikdy neměl strach. A možná ani dnes, když mu je čtyřiačtyřicet, mu jeho mozek nedovolí objevit to, co v sobě nikdy neměl.

Novoroční zákon v Chelmu

„Dnes v noci jsem ani na chvilku nespal, přemýšlel jsem, proč je v létě horko. Nakonec jsem to vyřešil,“ řekl starosta Gronam.

„A jak?“ zeptali se radní.

„Protože se celou zimu topí v pecích a to teplo u nás v Chelmu zůstává av létě je pak horko.“

Všichni radní přikývli a jeden se zeptal: „A proč je potom od Nového roku vždycky tuhá zima?“

„To je přece jasné, proč,“ odpověděl starosta. „V létě se v pecích netopí, tak nezbude žádné teplo na zimu.“

Radní byli Gronamovou moudrostí nadšeni. Jeho žena Genedel mu však vyčítala, že plácá hlouposti.

„Když jseš tak chytrá, tak něco vymysli,“ žadonil Gronam.

„Dobrá, mám to. Když řekneš na zasedání rady něco hloupého, přijdu a přinesu ti klíč od obecní kasy. Z toho hned vytušíš, co si myslím.“ Gronamovi si na to plácli.

Za pár týdnů se sešla opět rada, aby projednala blížící se obecní slavnost: problém byl v tom, že ku příležitosti oslav se pečou lívance, na které je zapotřebí velké množství kyselé smetany. Bohužel v zimě je o smetanu nouze. Krávy málo dojí. A starosta zase dostal nápad: „Vydejme zákon: vodě se bude říkat kyselá smetana a kyselé smetaně se bude říkat voda.“

„To je úžasný nápad,“ vykřikovali radní a sepsali nový zákon.

Po zasedání byli všichni radní zvyklí, že starostova žena Genedel přináší ostružinový čaj a makové koláče, začali se po ní ohlížet. Genedel přišla, ale místo podnosu nesla na tácku klíč.

To starostu rozzlobilo, obrátil se na radní a přiznal se ke konspirativní dohodě, kterou uzavřel s manželkou: „Řekněte mi, jakou jsem dnes řekl pitomost, že mi má žena nese klíč? Copak jsem nemluvil nanejvýš moudře? Copak jsem nevyřešil problém obce?“

Radní se na Genedel rozzlobili a jeden z nich pravil: „My jsme v Chelmu obecní radní a ve všem se vyznáme. Žádná ženská ani nikdo z jiných vesnic nám nebude říkat, co je moudré a co je hloupé.“ Zasedli, projednali situaci, a protože se blížil křesťanský nový rok, vydali tzv. novoroční zákon: pokaždé, když si bude Genedel myslet, že její muž plácá nesmysly, přijde a dá klíč radním. Pokud jí dají za pravdu, řeknou starostovi, aby mluvil o něčem jiném. Když jí za pravdu nedají, Genedel musí přinést každému radnímu dvojitou porci lipového čaje a medový pamlsek.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog

1 Osmý den týdne

Táto, povídej

Novoroční zákon v Chelmu