Přeložila Alexandra Pflimpflová

TOUS LES HOMMES N´HABITENT PAS LE MONDE DE LA MEME FACON

Copyright c Éditions de l’Olivier, 2019

Published by arrangement with SAS Lester Literary Agency & Associates

Translation c Alexandra Pflimpflová, 2020

ISBN 978-80-207-1984-3

Heleně.

Tsubaki, Arthurovi a Louisovi.

Vincentu Landelovi, který mi chybí.

Se vzpomínkou na Jeana Michela Tarascona

a Michela Ramoneta.

S upřímným přátelstvím Pascalovi, severskému džentlmenu,

a Guyovi, transkanadskému sajdkáristovi.

„Všechno to připomíná řadu dní, kterým nic nedalo žádnou podobu ani směr, které nic nenaplňuje ani neoživuje a v nichž nic nedává smysl.“

Rosalind Kraussová

„Tenhle den musím vypustit. Prohrál jsem dnes na dostizích deset dolarů. Taková zbytečnost. To se radši udělat na hromádku mastných lívanců.“

Charles Bukowski, O psaní

Vězení u řeky

Už týden sněží. Dívám se z okna do tmy a poslouchám zimu. Tady je hluk. Je to zvláštní, protivný hluk, až vám připadá, že budova, chycená v ledovém svěráku, úzkostně naříká, jako by pod tím náporem praskala a trpěla. V tuhle hodinu věznice spí. Po jisté době, když si zvyknete na její metabolismus, můžete slyšet, jak ve tmě oddechuje jako nějaké velké zvíře, občas i zakašle, a dokonce polkne. Věznice nás pozře a tráví, a my, zkroucení v jejím břichu, skrčení v těch očíslovaných záhybech střev, mezi dvěma křečemi žaludku spíme a žijeme, jak se dá.

Montrealská káznice, zvaná Bordeauxská, jelikož byla postavena na bývalém území stejnojmenné čtvrti, sídlí v čísle 800 na bulváru Gouin Ouest, na břehu řeky Prairies. Třináct set padesát sedm vězňů. Do roku 1962 dvaaosmdesát popraveno oběšením. Kdysi, než byl zbudován tenhle vězeňský komplex, to muselo být krásné místo, porostlé náležitě břízami, javory, škumpou ocetnou a vysokými travinami, které polehaly v místech, kudy procházela divoká zvěř. Dnes ze vší té fauny přežily jedině krysy a myši. A protože jsou od přírody bezohledné, tenhle uzavřený svět utrpení za mřížemi opanovaly. Zdá se, že se žaláři dokonale přizpůsobily a jejich kolonie se nepřestala šířit po všech křídlech budov. V noci je zřetelně slyšet, jak se hlodavci činí v celách i na chodbách. Chtěli jsme jim k nám zatarasit přístup, a tak jsme nacpali pod dveře a k ventilačním mřížkám ruličky novin a staré oblečení. Jenomže to nepomohlo. Projdou, vlezou, proklouznou a dělají svou práci.

Tomu typu cely, ve které žiju, se říká „kondo“, čímž se myslí něco jako „apartmán“. Prostor si to ironické pojmenování vysloužil právě proto, že je obdařený o něco málo větší plochou než standardní model a dokáže na svých nějakých šest metrů čtverečních vměstnat to, co z nás zůstalo lidského.

Dvě patrové postele, dvě okna, dvě stoličky připevněné k podlaze, dvě poličky, umyvadlo, sedací záchod.

Sdílím tenhle výběh s Patrickem Hortonem, což je půldruhého chlapa, který si nechal na záda vytetovat svůj životní příběh – Life is a bitch and then you die – a na ramena a horní část hrudníku svou vášeň pro harleye davidsony. Patrick čeká na soud za vraždu jednoho člena klubu Hells Angels, patřícího do montrealské větve; odpráskli ho na jeho motocyklu jeho kumpáni, protože ho podezírali ze spolupráce s policií. Patrick byl obviněný, že se na té popravě podílel. Vzhledem k jeho zastrašujícím rozměrům a příslušnosti k motorkářské mafii, která má na svém kontě úctyhodný seznam zabití a úkladných vražd, se před Hortonem, když se potuluje po chodbách sektoru B, všichni uctivě rozestupují, jako by se jednalo o nějakého kardinála. A já, jelikož jsem znám tím, že sdílím soukromí jeho cely, mám to potěšení užívat si v jeho stopách stejného respektu jako tento svérázný nuncius.

Už dvě noci Patrick ve spánku úpí. Bolí ho zub a cítí škubání příznačné pro absces. Opakovaně si na bolest stěžoval dozorci, který mu nakonec nechal donést tylenol. Když jsem se ho zeptal, proč se nezapsal na čekací listinu k zubaři, řekl mi: „Nikdy. Když tě bolí zub, tady ti parchanti ti ho nevykurýrujou, ale vyrvou. Když tě bolej dva zuby, je to stejný, vyrvou ti voba.“

Bydlíme spolu už tři čtvrtě roku a všechno probíhá celkem dobře. Zvláštní shoda náhod nás sem přivedla zhruba ve stejnou dobu. Patrick chtěl dost brzy vědět, s kým vlastně bude muset den co den sdílet svou záchodovou mísu. Tak jsem mu odvyprávěl svůj příběh. Má ale hodně daleko k příběhu Hells, kteří měli pod kontrolou veškerý kšeft s drogami v kraji a neváhali rozpoutat bouřlivé války jako třeba ty, které v Quebeku mezi lety 1994 a 2002 měly za následek sto šedesát mrtvých, když si to vyřizovali se svými dávnými nepřáteli Rock Machines, těmi, co je později pohltili Bandidos. Ale ani tihle neměli na své jméno žádný patent, jelikož sami pocítili jistou hořkost, když se našlo osm mrtvol, všechno členové jejich gangu, jen tak nedbale poházených ve čtyřech autech zaparkovaných vedle sebe a registrovaných v Ontariu.

Když se Patrick dozvěděl důvod mého uvěznění, zajímal se o můj příběh s blahosklonností staršího kolegy z listu Le Devoir, jenž se obeznamuje s prvními nemotornými pokusy svého učedníka. Jakmile jsem dokončil své skromné líčení, poškrábal se na laloku pravého ucha, který mu rozežíral rudý ekzém. „Jak na tebe koukám, nevěřil bych, že jseš schopnej něčeho takovýho. Udělals dobře. Vo tom žádná. To já bych ho rovnou zabil.“

Možná jsem to vlastně udělat chtěl, a podle svědků bych ten čin nejspíš i spáchal, kdyby se nedalo dohromady šest odvážlivců, aby mě zkrotili. Popravdě, kromě toho, co mi vyprávěli, se mi z té samotné události vybavuje jen pár momentek, jak si to moje mysl jaksi přebrala podle svého, než jsem se probudil na pohotovosti.

„Kurva že jo, já bych toho sráče zabil. Takový týpky je třeba přerazit vejpůl.“ Pořád si drbal to své hořící ucho a těžce přešlapoval z nohy na nohu. Patrick Horton ve svém nečitelném hněvu vypadal, že je připravený projít zdmi, aby dokončil dílo, které jsem sice načal, ale také svým způsobem odflákl. Když jsem ho tak viděl, jak rudne a drbe si zanícenou kůži, v tu chvíli se mi vybavil tenhle postřeh antropologa Serge Boucharda, odborníka na indiánské kultury: „Člověk je medvěd, který se zvrhnul.“

Winona, moje žena, byla algonkinská Indiánka. Hodně jsem toho od Boucharda přečetl, abych se o ní dozvěděl víc. Pořád jsem byl jen takový nepřizpůsobivý Francouz, který nemá skoro ponětí o záludnostech chvějícího se týpí, o tajemných rituálech potní chýše, o zakládací legendě o mývalovi, o předdarwinovské teorii, že „člověk pochází z medvěda“, ani o bajce, která vysvětluje, proč „je karibu zbarvený bíle jen na hrudi“.

V té době bylo pro mě vězení stále jen teoretickým pojmem, žertíkem z deskové hry Monopoly, který vám nakazoval, abyste jeden tah strávil přikovaný na trestném políčku. A zdálo se, že tenhle svět načančaný nevinností tu bude existovat jednou provždy, stejně jako můj otec, pastor Johanes Hansen, který rozechvíval lidská srdce i píšťaly varhan Hammond ve své protestantské farnosti, tonoucí v dešti posvěceného azbestu; stejně jako Winona Mapachee, jež se svou algonkinskou přívětivostí zlehka kroužila na objednávku ve svém vzdušném taxíku beaver a něžně pokládala klienty i plováky na hladinu všech jezer na severu; a stejně jako moje fenka Nouki, která se sotva narodila a jejíž velké černé oči ve mně zřejmě spatřovaly počátek a konec všech věcí.

Ano, miloval jsem tenhle čas, už vzdálený, kdy moji tři mrtví byli ještě naživu.

Chtěl bych, aby se mi podařilo usnout. Už neslyšet ty krysy. Už necítit mužský pach. Už neposlouchat za oknem tu zimu. Už nemuset jíst tmavé vařené kuře v mastné vodě. Už neriskovat, že vás kvůli nějakému slůvku navíc nebo hrstičce tabáku umlátí k smrti. Už nemuset močit do umyvadla, protože po dané hodině nesmíme splachovat. Už nikdy nevidět, jak si Patrick Horton každý večer stahuje kalhoty, sedá na mísu, kálí, a přitom mi vykládá o „véčkových ojnicích“ svého harleye, který se při volnoběhu „třese, jako by měl zimnici“. Kdykoliv vysedává, činí se v poklidu a promlouvá ke mně s tak matoucí nenuceností, až z toho usuzuju, že jeho ústa a mysl jsou naprosto odpojené od snažení jeho konečníku. Ani se nesnaží korigovat zvuky rektálního úsilí. Když vykoná své, Patrick mě dál poučuje o spolehlivosti posledních motorů, které se teď montují na takzvané „izolastické silentbloky“, upraví si svoje galské kalhoty jako někdo, kdo právě splnil své denní penzum, a pak na mísu rozloží kousek bělostného plátna, které má nahrazovat prkénko, což mi tak trochu připadá jako závěr nějakého obřadu a zároveň Ite missa est.

Zavřít oči. Spát. To je jediný způsob, jak se dostat odsud pryč a uniknout krysám.

V létě, když jsem si stoupl ze strany k levému oknu, mohl jsem vidět proud řeky Prairies, jak uhání k ostrovu Bourdon, ostrovu Bonfoin a širokému toku řeky Saint-Laurent, který jej vítal a pohlcoval zároveň. Ale dnes večer nic. Sníh zatmelil všechno, dokonce i tmu.

Patrick Horton to nevěděl, ale stávalo se, že mě touhle dobou navštěvovali Winona, Johanes nebo i Nouki. Vešli a já je viděl tak zřetelně, jako jsem dokázal dopodrobna popsat veškerou bídu zakořeněnou v téhle místnosti. Mluvili na mě a byli tady, těsně vedle mě. Celá ta léta od doby, kdy jsem je ztratil, přicházeli a vstupovali do mých myšlenek, byli tam doma, byli ve mně. Říkali, co říct potřebovali, vyřizovali si svoje věci, snažili se urovnat zmatek v mém životě a vždycky nacházeli slova, která mě nakonec dovedla k večernímu poklidu a ke spánku. Každý svým způsobem, v rámci své role a svých kompetencí mě podporoval, ale nikdy nesoudil. Obzvlášť od doby, co jsem byl ve vězení. Nevěděli o nic víc než já, jak k tomu všemu došlo, ani proč se všechno během pár dní tak zvrtlo. Nebyli tam, aby se mohli dopátrat prapříčiny toho maléru. Jenom se snažili dát zase dohromady naši rodinu.

První roky mi dělalo obrovský problém přijmout myšlenku, že mám žít se svými mrtvými. Naslouchat bez protestu otcovu hlasu, jako když jsem byl dítě, bydleli jsme v Toulouse a matka nás milovala. Pokud jde o Winonu, neklid vyprchal poměrně brzy, jelikož mě předem připravila pověstí o algonkinském podsvětí, kde se setkávali živí s mrtvými. Často říkala, že není nic normálnějšího než přijmout fakt, že rozmlouváme s mrtvými, kteří teď žijí v jiném světě. „Naši předkové žijí dál jiným životem. A my je pohřbíváme se všemi jejich věcmi, aby mohli jinde pokračovat také ve svých činnostech.“ Miloval jsem tuhle křehkou logiku onoho světa, která spekulovala s nadějí a láskou. Odesílalo se nářadí, spojené se svými zesnulými majiteli, s tím, že i v případě, že je na elektřinu, bude schopné fungovat na všech napětích a ve všech zástrčkách těch neviditelných světů. Pokud jde o Nouki, mou fenku, která věděla všechno o čase, lidech i zákonitostech zimy a která v nás četla jako v otevřené knize, prostě si lehla vedle mě, jak to dělávala vždycky. Nacházela mě i bez zásahu šamanů, spoléhala jen na to, že si pamatuje můj pach. Po malé procházce tmou se prostě vrátila domů, ulehla vedle mě a pokračovala tak v našem společném životě tam, kde jsme přestali.

Do vězení Bordeaux mě vsadili přesně v den zvolení Baracka Obamy, 4. listopadu 2008. Byl to pro mě dlouhý a strastiplný den, s převozem na soud, čekáním na chodbách justičního paláce, mým předvedením k soudci Lorimierovi, který, i přes vesměs shovívavý výslech, měl podle všeho v hlavě jen hromadu osobních problémů, s děsivou obhajovací řečí mého depresivního právníka, který mě nazýval „Janssenem“ a obmyslel mě psychikou „těžkého letargika“, čímž vzbudil dojem, že buď viděl můj spis nebo zastupoval něčí jiný, s čekáním na verdikt, s rozsudkem, který odhuhňal Lorimier, a s výší trestu – dva roky natvrdo, která se vytrácí ve vzpomínce na soudní síň, průtrž mračen na zpáteční cestě, dopravní zácpu, příjezd do vězení, identifikaci, nepříjemnou osobní prohlídku, trojici v cele velké jako garáž na kolo, „zavři hubu, tady ti sklaplo“, na matraci přímo na zemi, potkaní trus, všude použité papírové kapesníčky, neurčitý zápach moči, tác s jídlem, tmavé kuře, černou tmu.

Měsíc před tím, než se Barack Obama oficiálně usadil v apartmánech Bílého domu, já sám byl převezen do svého nového domova, do „konda“, které Patrick Horton a já sdílíme dosud. To přestěhování mi umožnilo vymanit se z pekla kobek sektoru A, kde rytmus dnům a někdy i nocím udávalo násilí a agrese. Tady, i když ne v bezpečí před nějakým excesem, je i díky Hortonově reputaci a postavě život přece jen snesitelnější. A pak, když se vlastní úzkost a tíže času stanou přílišným břemenem, stačí se poddat a podřídit vleklému a svéhlavému rytmu vězeňského času, podrobit se režimu dne: „7.00 hod.: otevření cel. 7.30 hod.: podávání snídaně. 8.00 hod.: aktivity na oddělení. 11.15 hod.: oběd. 13.00 hod.: aktivity na oddělení. 16.15 hod.: večeře. 18.00 hod.: aktivity na oddělení. 22.30 hod.: ulehnutí ke spánku a zamčení cel. Zákaz kouření uvnitř i vně zařízení. Nepovolené předměty: herní konzole, počítače, mobilní telefony, pornografické fotografie. Postel musí být ustlána do 8.00 hod. a úklid proveden každé ráno do 9.00 hodin.

Je to pro mě hodně nezvyklý pocit, být takhle hlídaný a zbavený vší zodpovědnosti. Ve čtvrti Ahuntsic, ani ne kilometr od tohoto vězení – zpočátku bylo strašně znepokojující, že jsem zavřený tak blízko domova –, jsem celých šestadvacet let vykonával velice náročné povolání hlavního správce, cosi jako domovnického kouzelníka, všeuměla vždy po ruce, který je schopen uvést do pořádku a opravit všechen ten malý přesný svět, komplikovaný vesmír složený z kabelů, trubek, hadic, spojek, přípojek, stoupaček, výpustí, parkovacích automatů, takový malý hravý svět, který hrozně rád stávkoval, porouchával se a působil problémy, jež se musely okamžitě řešit za značného přispění paměti, znalostí, techniky, pozorování a někdy i trochy štěstí. V budově Excelsioru jsem byl jakýsi deus ex machina, kterému svěřili odpovědnost za údržbu, dohled a řádný chod tohoto konda o šedesáti osmi jednotkách. Všichni zdejší obyvatelé byli vlastníky svého bytu a užívali si zahradu s okrasnými stromy a záhony, vyhřívaný bazén naplněný 230 000 litry filtrované slané vody, dokonale čisté podzemní parkoviště s myčkou, tělocvičnu, vstupní halu s čekárnou a recepcí, zasedací místnost zvanou „Forum“, čtyřiadvacet bezpečnostních kamer a tři prostorné výtahy značky Kone.

Celých šestadvacet let jsem odváděl gigantickou, podnětnou i vyčerpávající, protože nikdy nedokončenou práci, a také prakticky neviditelnou, jelikož spočívala prostě v tom, udržet v normálním stavu šedesát osm bytových jednotek vystavených neblahému působení času, klimatu a zastarávání. Devět tisíc a pět set dní bdělosti, hlídání, zásahů, devět tisíc a pět set dní šetření, kontrol, střešních prohlídek, obcházek po poschodích, sto čtyři sezón, kdy jsem občas překračoval své pravomoci a pomáhal seniorům, utěšoval vdovy, navštěvoval nemocné nebo dokonce provázel mrtvé, jak se i dvakrát stalo.

Myslím, že výchova, kterou mi předal Johanes Hansen, povoláním protestantský pastor, nemá daleko k odříkání, které jsem musel všechna ta léta prokazovat, abych celý komplex udržel nad vodou. Zvládat to všechno, makat neviděn v pozadí a den co den zodpovědně a svědomitě plnit nevděčné úkoly, to mi nepřipadá nijak v rozporu s duchem reformace, takovým, jak jej Johanes obhajoval ve svých kostelech.

Nevím nic o člověku, který po mně tohle břímě převzal a přistoupil na to, že bude žít v útrobách rezidence. Ani to, jak dnes vypadají vnitřnosti Excelsioru. Vím jen, že ten malý vynalézavý svět o šedesáti osmi bytových jednotkách, schopný vytvářet nekonečnou kombinaci poruch, problémů a záhad k řešení, mi nesmírně chybí.

Stávalo se mi, že jsem s věcmi a stroji rozmlouval a slepě věřil, že mi někdy rozumí. Dnes mi zbývá jenom Horton, jeho zub a jeho ojnice.

Já, který tak dlouho spravoval a řídil hladký chod Excelsioru, jsem teď nucen zvykat si změkčovací denní režim svého nového „konda“. 8.00 hod.: činnosti na oddělení. 16.15 hod.: večeře, 21.00 hod.: Hellsova stolice, 22.30 hod.: ulehnutí ke spánku a zamčení cel.

Dnes ráno, jen se probudil, zavolal Patrick dozorce a požádal o neodkladnou návštěvu zubaře. Má z něho větší hrůzu než z divokého nájezdu Bandidos. V noci mu otekla tvář a bolestí přímo šílel. Lítal sem a tam po cele jako nějaký hmyz zavřený ve sklenici. „Nevadilo by ti, kdybys mi dneska ustlal? Mě ten svinskej zub fakt děsně bolí. Mám to po otci. Taky měl shnilý zuby. Je to asi dědičný. Cože? Já nevim, běž do hajzlu s těma svejma debilníma votázkama, teď na to není kdy. Zasranej zubař. Ke všemu je prej cáklej jako Nicholson. Kolik je hodin? Ta buzna je asi ještě doma a honí si ho nad těma svejma podělanejma kornflejkama. Ti povim, je v jeho zájmu, aby mě prvotřídně vošetřil, Nicholson jeden, jinak, to mi věř, přerazim toho čůráka vejpůl. Kolik je? Doprčic.“

Pro Patricka, hlavně když ho bolí stolička, se lidé dělí na dvě výrazně odlišné kategorie. Na ty, kdo znají a oceňují rachot véčkových ojnic harley davidsonů. A na ty druhé, mnohem početnější, ignoranty, kteří nemají potuchy o nějakém antivibračním systému isolastic a zaslouží si „přerazit vejpůl“.

Dnes ráno se mám sejít s jistým Gaëtanem Brossardem, úředníkem vězeňské správy, který má na starost přezkum žádostí o prominutí zbytku trestu před jejich předáním soudci. S Brossardem jsem se už setkal před třemi nebo čtyřmi měsíci. Vyzařuje z něj cosi uklidňujícího a jeho tvář, tvarovaná z odlitku Vigga Mortensena, ho v jeho roli blahosklonného hodnotitele jen utvrzuje.

Náš první rozhovor netrval dlouho. Ani neotevřel desky, které obsahovaly složky mého případu.

„Naše dnešní setkání, pane Hansene, je čistě formální, spatřujte v tom pouze jakési navázání kontaktu. Vzhledem k vážným skutkům, jichž jste se dopustil, není pro mne v tomto stádiu bohužel možné zvažovat či jen předjímat jakékoliv propuštění na svobodu, byť i spojené s nějakým dozorem. Pojďme se sejít za pár měsíců, a pokud budete mít dobrá osvědčení o svém chování, pak možná budeme moct o něčem uvažovat.“

Brossard se nezměnil. Všiml jsem si jedné maličkosti, která mi poprvé unikla. Když nemluví, má Gaëtan sklon čichat si ke konečkům prstů. S každým vdechem se mu nosní dírky rozšíří a pak, když se nepochybně uklidní, že rozpoznaly výpary důvěrně známých molekul, se jim vrátí původní tvar.

„Budu k vám upřímný, pane Hansene. Vaše posudky jsou veskrze vynikající a jednoznačně hovoří pro to, abych váš spis předal s příznivým stanoviskem soudci. Přesto mě musíte nejprve přesvědčit, že jste si vědom závažnosti svého činu a že ho skutečně litujete. Litujete ho, pane Hansene?“

Bezpochyby jsem měl říct to, co očekával, rozplývat se v omluvách, projevit hluboké a upřímné výčitky svědomí, vyjádřit neskonalou lítost, přiznat, že to, co se onoho dne stalo, je pro mě stále nepochopitelné, požádat oběť o odpuštění za muka, která jsem jí způsobil, a na konci svého kajícného výlevu zdrcený hanbou sklonit hlavu.

Jenomže jsem nic z toho neudělal. Z mých úst nevyšlo jediné slůvko, nic, tvář zůstala stejně bez výrazu jako železná maska, a dokonce jsem měl problém, abych Viggu Mortensenovi nepřiznal, že ze všeho na světě nejupřímněji lituju toho, že jsem neměl víc času nebo dost síly na to, abych tomu odpornému, arogantnímu a nadutému chlapovi zpřerážel všechny kosti.

„Přiznám se, pane Hansene, že jsem od vás očekával něco jiného. Nějakou vhodnější reakci. Když pročítám váš spis, když beru v patrnost vaše dosavadní počínání a minulost, je mi jasné, že sem nepatříte. Obávám se však, že jelikož nehodláte ustoupit a doznat se k vině, budete nucen tu ještě nějakou dobu setrvat. Je to velmi politováníhodné, pane Hansene. Každý den strávený v tomto vězení je zbytečný. Čeká na vás venku někdo?“

Jak mu vysvětlit, že na mě v tuhle chvíli venku nikdo nečeká, ale na druhou stranu, že v místnosti, kde se nacházíme – a dokonce jsem cítil jejich dech –, vedle mne už nějakou dobu způsobně a trpělivě vyčkávají Winona, Johanes i Nouki a doufají, že už brzy odejde.

Patrick se vrátil ze stomatologického ošetření, a ještě stále pod vlivem anestetické injekce odplivuje načervenalé sliny do papírového kapesníčku. Je nabíledni, že jeho setkání s Nicholsonem nedopadlo dobře.

„Ten hajzl mi ho vytrh. Já to věděl, kurva, varovali mě. Jenže ten sráč mi nedal na výběr. Řek mi, že nemůže udělat nic, aby zub zachránil, a krom toho, že mám vobrovskej váček. Ukázal mi nějakou hovadinu na rentgenu a řek: ‚Tady, vidíte, máte tu opravdu infekci.‘ ‚Neser mě,‘ řek jsem mu na to, ‚a dělej, co máš, ale varuju tě, jestli to bude bolet, jseš mrtvej.‘ S tím, co mi píchnul do dásně, stačilo uspat celou tu podělanou vesnici, kde jsem se narodil. Hele, já nevim, kdy vocuď vyjdu, ale přísahám ti, že jen budu venku, vletim k tomu vohrndírovi a přerazim ho vejpůl.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Vězení u řeky