Přeložila Marcela Nejedlá

Patricia Cornwellová: Chaos

CHAOS © 2016 by Cornwell Entertainment, Inc.

Translation © Marcela Nejedlá, 2020

ISBN 978-80-242-6645-9

Pro Staci

Na památku Tram

Je ve mně taková láska,

jakou jste nikdy neviděli.

Je ve mně takový vztek,

před jakým nikdy

nedokážete uniknout.

(Mary Shelleyová, Frankenstein)

CHAOS

Ze starověké řečtiny (χάοςči kháos)

V řecké mytologii nejstarší z prvotních božstev,

často ztotožňované s propastí, prázdnotou,

vzduchem či povětřím, někdy s temnotou.

V matematice a fyzice je teorie chaosu

teorií nepředvídatelnosti.

Prolog

Stmívání

Středa, 7. září

Za cihlovou zdí ohraničující Harvard Yard vykukovaly mezi větvemi stromů čtyři vysoké komíny a šedivá břidlicová střecha s bíle natřenými vikýři.

Na tu georgiánskou budovu, vzdálenou sotva patnáct minut, byl příjemný pohled. Ale nebylo moc chytré jít tam pěšky. Byla jsem blázen, když jsem odmítla svezení. Dokonce i ve stínu bylo jako v peci. Vzduch jako by stál, v horkém dusnu se nic nepohnulo.

Kdyby nebylo vzdálených zvuků dopravy, tu a tam nějakého chodce a kondenzačních pruhů za letadly nad hlavou, mohla bych si myslet, že jsem jediný člověk, co přežil na postapokalyptické zeměkouli. Ještě nikdy jsem neviděla harvardský kampus tak opuštěný, snad jen s výjimkou bombového poplachu. Ale také jsem ještě nikdy nezažila v téhle části světa tak extrémní počasí, blizardy a závany arktického vichru se nepočítají.

To obyvatelé Nové Anglie zažívají často, ale na teploty nad třicet sedm stupňů si nezvykli. Slunce jako by se rozpouštělo na obloze bez jediného mráčku, ze které vedro vysálo všechnu modrou, jak jsem to často slýchala popisovat. Skleníkový efekt. Globální oteplování. Boží trest. Ďáblovo dílo. Retrográdní Merkur. El Niño. Konec světa.

To je jen několik z vysvětlení pro jednu z nejhorších vln veder v historii Massachusetts. V mém sídle, Cambridgeském forenzním centru, bylo práce nad hlavu, což patří k paradoxům toho, co dělám. Když jsou věci špatné, jsou normální. Když jsou ještě horší, je to dobré. Je to dar i prokletí, že mám v tomhle nedokonalém světě práci zajištěnou, a když jsem se v dusném horku vydala zkratkou přes centrum kampusu, procházela jsem si řeč, kterou mám zítra večer pronést na Kennedyho politologické fakultě.

Chytrost, hra se slovy, provokativní příběhy, které jsou skutečné. Možná moje sestra Dorothy není takový budižkničemu, jak jsem si vždycky myslela. Řekla, že musím být zábavná, jestli si mám získat pozornost posluchárny plné znuděných intelektuálů z Ivy League a politických činitelů a přimět je, aby poslouchali. Možná se projednou i dokážou vžít do mé situace, když jim vylíčím tu temnou stranu, ty slabé stránky, ten děsivý sklep, který nikdo nechce znát, natož do něj vstoupit. Proč ne, pokud se ode mě nečeká, že budu opakovat necitlivé vtípky, jaké pořád dokola poslouchám od policistů, trochu děsivé slogany, které končí na tričkách a kávových šálcích. Nebudu říkat náš den začíná, když váš končí, i když je to pravda. I když soudím, že je v pořádku prohodit vtipnou poznámku o tom, že čím hůř, tím potřebnější jsem. Mým živobytím jsou katastrofy. Z postele mě zvedají strašlivé zprávy. Tragédie jsou mým denním chlebem a koloběh života a smrti setrvává nezměněný bez ohledu na to, jak vysoké máte IQ.

Nějak tak si moje sestra myslí, že bych mohla svou práci a sebe zítra večer vysvětlit stovkám vlivných studentů, fakultě, politikům a globálním vůdcům. Podle mého názoru nemusím vysvětlovat vůbec nic. Ale zřejmě budu muset, jak mi Dorothy oznámila po telefonu včera večer, když se v pozadí naše stárnoucí matka rozkřikla na svou zlodějskou jihoamerickou hospodyni, jejíž jméno – bez legrace – zní Honesty, Poctivost. Honesty zjevně už zase ukradla větší množství šperků a peněz, schovává mámě prášky, jí její jídlo a přestavuje jí nábytek v naději, že matka zakopne a zlomí si krček stehenní kosti.

Hospodyně Honesty nic takového nedělá, nikdy nedělala a nemá v úmyslu dělat, a moje občas téměř fotografická paměť mi teď nijak nepomáhá. Vybavuju si včerejší večerní telefonní drama včetně jeho částí ve španělštině, ještě mi do posledního slovíčka zní v hlavě. Dokážu si vybavit Dorothyin rychlý, sebejistý hlas, jak mi pořád dokola radí, jak nemám ztratit pozornost svých posluchačů, což se mi určitě stane, pokud budu sama sebou.

Řekla mi:

Nakráčej rovnou k pódiu a s kamennou tváří přejeď pohledem shromážděné. Řekni: „Vítám vás. Jsem doktorka Kay Scarpettová. Beru pacienty bez objednání, ale i tak docházím domů. Nezemřeli byste pro to, abyste měli moje ruce všude po sobě? Protože to se dá zařídit.“ A pak zamrkej. Kdo by dokázal odolat? To bys jim měla povědět, Kay! Něco zábavného, sexy, nic strojeného. A budou ti zobat z ruky! Aspoň jednou v životě pořádně poslouchej svou malou sestřičku. Nedostala bych se tam, kde jsem, kdybych nevěděla nic o publicitě a marketingu. A jedním z největších problémů s flákačskými pracemi, nic ve zlém, jako třeba s prací v pohřebních ústavech a márnicích, je to, že nikdo neví, jak jim udělat reklamu nebo je prosazovat, protože proč vůbec? Protože, no, abych byla upřímná, pohřební ústavy jsou na tom líp než to místo, kde pracuješ ty. Protože ty nemáš v popisu práce, aby mrtvola vypadala přijatelně nebo aby byla rakev hezká. Takže ti zůstaly všechny nevýhody pohřebního byznysu, ale nic, co bys mohla prodat, a nemáš nikoho, kdo by ti poděkoval.

Celou dobu mé kariéry forenzního patologa se mému jedinému sourozenci, mladší sestře, dařilo stavět na roveň to, co dělám, s prací funebráka nebo prostě někoho, kdo se vypořádává se svinstvem, jakého se nikdo nechce ani dotknout.

Asi je to logické vyústění toho, že jsem se starala o našeho umírajícího otce, když jsem byla ještě dítě. To já pokaždé nastoupila, když se vyskytlo něco bolestného nebo nechutného a bylo potřeba se o to postarat nebo to uklidit. Když někde bylo přejeté zvíře nebo nám do okna vletěl pták nebo se otci zase spustila krev z nosu, moje sestra s jekotem utíkala za mnou. Pořád ještě to dělá, když něco potřebuje, a nikdy nezvažuje, jestli se to hodí nebo jestli je vhodný čas.

Ale v tomto klíčovém okamžiku života jsem se na to dívala tak, že my dvě už mladší nebudeme. Rozhodla jsem se být vstřícná, i když je moje sestra možná ta nejsobečtější osoba, jakou jsem kdy poznala. Ale je chytrá a talentovaná a já také nejsem svatá. Připouštím, že jsem byla paličatá, pokud šlo o ocenění jejích kvalit, a to není spravedlivé. Možná totiž opravdu věděla, co dělá, když se rozhodla mi radit, že bych měla mluvit míň jako právní dopis nebo jako laboratorní zpráva a víc jako znalec nebo jako básník. Musím zesílit hlasitost, jas a barvu a to jsem si připomínala, když jsem cizelovala svoje úvodní pasáže postřehů a poznámek a říkala si, kde musím přidat důraz a kde nechat pauzu pro smích.

Napila jsem se z lahve vody, horké tak, že by se z ní mohl uvařit čaj. Pošoupla jsem si sluneční brýle, které mi pořád sjížděly po zpoceném nose. Slunce bylo jako neúprosný kovář bušící do plamenné výhně. I vlasy jsem měla horké, hnědé kožené lodičky klapaly po cihlách, do cíle mi zbývalo asi deset minut. V duchu jsem si procházela svou řeč:

Dobrý večer, harvardští pedagogové, studenti, kolegové lékaři, vědci a další významní hosté.

Když se dnes večer dívám po přítomných, vidím nositele Pulitzerovy i Nobelovy ceny, matematiky a astrofyziky, kteří jsou také spisovatelé, malíři a hudebníci.

Takové pozoruhodné shromáždění těch nejlepších a nejnadanějších a jsme mimořádně poctěni tím, že tu máme i guvernéra a nejvyššího státního zástupce, několik senátorů a kongresmanů, a navíc i zástupce médií a přední byznysmeny. Vidím, jak se tamhle vzadu schovává můj dobrý přítel a bývalý mentor generál John Briggs, krčí se na svém sedadle a svíjí se z toho, že mě vidí tady nahoře. (Pauza na smích.)

Pro ty z vás, kteří to nevědí: je to šéf Armed Forces Medical Examiner System, AFMES, Úřadu soudního lékařství ozbrojených sil. Generál Briggs by byl ministrem forenzního zdravotnictví Spojených států, kdyby taková pozice existovala. A za malou chvíli se ke mně připojí v části programu vyhrazeného otázkám a odpovědím, abychom probrali katastrofu raketoplánu Columbia v roce 2003.

Podělíme se s vámi o to, co jsme se dozvěděli z vědeckých rozborů i z materiálů letecké medicíny a také z poznatků a ohledání pozůstatků sedmi astronautů, které byly rozesety v Texasu po ploše asi padesát mil široké a dlouhé…

Musím před Dorothy smeknout.

Je dramatická a živelná a svým způsobem mě dojímalo, že sem na tu přednášku přiletí, i když jsem netušila proč. Prohlásila, že zítřejší večer by si nenechala ujít ani za nic, ale já jí nevěřím. Moje sestra za celých osm let, co vedu CFC, v Cambridgi nebyla. Ani moje matka ne, ale ta cestování nikdy nesnášela a dnes už nikam nejezdí.

Dorothyin důvod neznám.

Dosud se nikdy nezajímala a je škoda, že si ze všech večerů vybrala pro let do Bostonu zrovna ten dnešní. První středu v měsíci, pokud se nestane něco mimořádného, se s mým manželem Bentonem scházíme na večeři v harvardském Fakultním klubu, kde nejsem členem. On členem je a ne díky svému postavení u FBI. Tím si na Harvardu a na Massachusettském technologickém institutu ani v dalších institucích Ivy League v této oblasti žádné zvláštní pocty nezískáte.

Ale jako konzultující forenzní psycholog v McLeanově nemocnici při Harvardově univerzitě v blízkém Belmontu může můj manžel, analytik u FBI, užívat přístup do nejúžasnějších knihoven, muzeí a k nejlepším vědcům celého světa, kdykoliv se mu zlíbí. Může si užívat ve Fakultním klubu, co hrdlo ráčí.

Můžeme si dokonce zarezervovat pokoj pro hosty nahoře a při více než jedné příležitosti jsme si při večeři vychutnali poměrně dost whisky i vína.

Jenže to se nestane, když má přiletět Dorothy, a já jsem opravdu neměla souhlasit, když mě požádala, abych ji dnes později večer vyzvedla a dovezla k její dceři Lucy. To znamená, že se s Bentonem dostaneme domů až po půlnoci.

Nevím, proč Dorothy požádala zrovna mě, leda by to byl její způsob, jak si zajistit, že spolu strávíme aspoň trochu času. Když jsem řekla, že ano a že Benton pojede se mnou, její odpověď zněla: „Jistě. No, to je jedno.“ Ale když to říkala, uvědomila jsem si, že jedno to není. Chce se mnou probrat něco v soukromí, a jestli nebudeme mít příležitost dnes večer, máme čas jindy.

Zatím si nenaplánovala, kdy poletí zpátky, a já si nemohla pomoct, musela jsem myslet na to, jak úžasné by bylo, kdyby se ukázalo, že jsem se v ní vždycky pletla. Možná vyrazila na sever do Nové Anglie proto, že věci cítí stejně jako já. Možná konečně chce, aby z nás byly kamarádky.

Jak úžasné by bylo, kdyby se z nás stala jednotná fronta při jednání s naší stárnoucí matkou, s Lucy a její partnerkou Janet, s jejich adoptovaným devítiletým synem Desim. A také s jejich nejnovějším přírůstkem Teslou, zachráněným štěnětem buldoka, fenkou, která je teď u mě a Bentona v Cambridgi. Někdo ji musí vycvičit a náš greyhound Sock stárne a má rád společnost.

1

Moje boty šustily v suché rozpálené trávě, pod šaty mi po hrudi i po zádech stékaly potůčky potu. Znovu jsem vykročila, hledala jsem stín. Slunce klesalo níž, jeho šikmé paprsky se posunuly. Pokaždé když jsem na chvíli unikla žáru, znovu si mě našel, ohrazené centrum harvardského kampusu se svou zelení a trávníky, nádvořími a dvorky propojenými cestičkami a chodníky tvořilo hotové bludiště. Majestátní budovy z cihel a kamene se zdmi obrostlými břečťanem dostávaly své pověsti, pamatovala jsem si, jak jsem se cítila, když jsem tu v patnácti byla na prohlídce. Každým krokem jako bych se vracela v čase s hořkosladkým smutkem. Byl to jeden z mých nemnohých výletů mimo území Floridy během mého posledního roku na střední škole. Tehdy jsem začala obhlížet vysoké školy a přemýšlela, čeho bych chtěla v životě dosáhnout. Nikdy nezapomenu, jak jsem šla přesně těmi místy, kudy kráčím teď, a zažívala vzrušení a zároveň pocit, že se na mě všichni dívají a nepatřím sem.

Moje vzpomínání přerušilo zavibrování, které znělo a působilo jako bzučení nějakého velkého druhu hmyzu.

Zůstala jsem stát na rozpáleném chodníku, rozhlédla jsem se a všimla si dronu letícího vysoko nad Yardem. Pak jsem si uvědomila, že to bzučí můj vlastní mobil v kapse saka, kam jsem ho zašoupla před horkem a sluncem. Podívala jsem se, kdo mi volá. Byl to vyšetřovatel cambridgeské policie Pete Marino. Přijala jsem hovor.

„Děje se tady něco, o čem nevím?“ vyjel bez okolků. Spojení bylo dost mizerné.

„O čem to mluvíš?“ podivila jsem se a pekla se přitom na cihlách chodníku.

„Proč jdeš pěšky? V těchhle sračkách by nikdo chodit pěšky neměl.“ Mluvil stroze a zněl podrážděně, okamžitě jsem pochopila, že tohle není jen tak přátelské klábosení. „Tak co to do tebe, kruci, vjelo?“

„Pochůzky.“ Byla jsem ve střehu, jeho tón mě rozčiloval. „A mám rande s Bentonem.“

„Z jakého důvodu se s ním máš sejít?“ zeptal se. Naše mobilní spojení se dál proměňovalo, od dobrého k přerušovanému a zpátky k ucházejícímu, pak se téměř přerušilo a zase se zlepšilo.

„Důvod, proč se mám sejít se svým manželem, se jmenuje oběd,“ odpověděla jsem s náznakem ironie, nechtěla jsem dneska zažívat napětí ještě s někým dalším. „Je všechno v pořádku?“

„To bys mi možná měla říct ty.“ Jeho sytý hlas mě skoro bolestivě udeřil do pravého ucha. „Jak to, že nejsi s Brycem?“

Užvaněný vedoucí mé kanceláře nejspíš Marina informoval o tom, že jsem na Harvard Square odmítla nastoupit zpátky do auta, porušila tak protokol a lehkomyslně ignorovala možná nebezpečí.

Než jsem stačila odpovědět, osopil se na mě Marino, jako bych byla podezřelá ze spáchání zločinu. „Asi před hodinou a půl jsi vystoupila z auta, strávila možná dvacet minut uvnitř Coopu. A když jsi konečně vyšla z obchodu na Mass Ave? Kam jsi šla?“

„Měla jsem nějaké zařizování na Arrow Street.“ Chodníky v Yardu tvoří cihlovou pavučinu, přistihla jsem se, že neustále zahýbám, vybírám ty nejefektivnější cestičky, nejrychlejší a nejstinnější.

„Jaké zařizování?“ zeptal se, jako by mu do toho něco bylo.

„V Loeb Centru, vyzvedla jsem si lístky na Servírku, muzikál od Sary Bareilles,“ odpověděla jsem s nucenou zdvořilostí, která už mi ale začínala docházet. „Napadlo mě, že by se to Dorothy mohlo líbit.“

„Podle toho, co jsem slyšel, ses chovala hodně hnusně, jak nějaká podělaná krysa.“

„Cože?“

„Tak mi to aspoň popsali.“

„Kdo? Bryce?“

„Ne. Někdo kvůli tobě zavolal na policii,“ odsekl Marino a já jsem se ohromeně zastavila.

Oznámil mi, že jeho policejní oddělení bylo kontaktováno kvůli „mladému muži a jeho starší přítelkyni“, kteří se kolem 16.45 hádali na Harvard Square.

Toho mladého muže popisovali jako asi třicetiletého, se světle hnědými vlasy, v modrých capri kalhotách a bílém tričku, měl tenisky, značkové sluneční brýle, tetování ve tvaru marihuanových listů.

Pozorný občan, který zavolal policii, mě znal ze zpráv, znepokojivé bylo, že popis oblečení odpovídal. Opravdu jsem na sobě měla khaki komplet se sukní, bílou halenku a hnědé kožené lodičky. Bohužel bylo správně i to, že jsem si byla zaběhat v teplákách, které jsem pak ze sebe strhla a odhodila, když jsem se dostala až sem, na cestičky Harvard Yard.

„Zmínili moje jméno?“ Nemohla jsem tomu uvěřit.

„Ta osoba výslovně řekla, že doktorka Kay Scarpettová se hádala se svým zhuleným přítelem a pak naštvaně vyrazila z auta,“ vypustil Marino další urážku.

„Já jsem nevyrazila. Vystoupila jsem jako normální člověk, on zůstal sedět za volantem a pořád mluvil.“

„Jsi si jistá, že nevystoupil a neotevřel ti dveře?“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog

1