PRETTY GUILTY WOMEN

Copyright © 2019 by Gina LaManna

All rights reserved.

Translation © Zdeňka Zvěřinová, 2020

ISBN 978-80-249-4295-7

Pro mého manžela

a zároveň nejlepšího přítele Alexe.

A pro rodiče a sestry:

mámu, tátu, Kristi a Megan.

Prolog

„Neplač, dítě, zavři víčka…“

Ticho v dětském pokoji narušily tlumené kroky. Žena nehlučně přecházela po silném plyšovém koberci, který byl pečlivě vybrán pro příchod děťátka. Měsíční světlo pronikající pod částečně zataženou roletou dopadalo přes tyče dětské postýlky na podlahu a vytvářelo tam tenké pruhy. Vyvolávalo to nadpozemský dojem cely, vězení, ve kterém bylo zavřené dítě – její dítě.

„Máma ti koupí slavíčka…“ Z plakátu láskyplně nalepeného na zdi se vesele křenily žirafy z animovaného filmu a s mlčenlivou ostražitostí natahovaly krky ke stropu. „A jestli ptáček nezazpívá…“

Žena přestala pobrukovat a nastražila uši. Slyšela, jak se venku vrata od garáže centimetr po centimetru otvírají jako rozšklebená černá tlama připravená pohltit příchozího do břicha nestvůry a přivést ho až sem.

Pulz se jí rozběhl jako splašený, zatímco čekala a s napětím poslouchala. Bylo slyšet vrznutí hlavních dveří a těžké podrážky zamířily přímo ke schodišti z tvrdého dřeva. Jakmile došlápne na pátý schod, zaskřípe to, a sedmý schod úpěnlivě zasténá.

Předpokládala, že o tom zaskřípání ví. Pátý schod vynechá, ale sedmý ne.

To zasténání jí zachrání život.

Když se jako spolehlivý alarm neozval pátý ani sedmý schod, naklonila se nad dětskou postýlku a usmála se na spící nemluvně. Za několik minut budou na svobodě. Sami a v bezpečí.

„Prstýnek s démantem ti dá…“

Zvedla dítě do náruče, podepřela mu zadeček a s láskou vnímala, jak se jí měkká dětská hlavička tiskne k hrudi. Sladce vonící pěna do koupele ulpívala na dětské pokožce jako vytříbený parfém.

„A jestli ztmavne natotata…“

„Zrcátko ti koupí táta,“ ozval se ze dveří tichý hrdelní hlas. O dřevěný rám se opíral šaramantní pohledný muž a zabodával do ní planoucí černé oči.

Jakmile se k němu obrátila, pomalu, nebezpečně se usmál. S hrůzou si uvědomila, že odhalil zasténání sedmého schodu, a rychle se jí rozběhl tep.

„A jestli skončí jako střepy…,“ zpívala dál zastřeným hlasem, jako by se nic zvláštního nestalo. Koneckonců sem i s dítětem patří. Nic – a nikdo – ji od něj nemůže odtrhnout.

„Chyba lávky, zlato.“ Nasadil odporný úsměv, vytáhl od pasu pistoli a zavrtěl hlavou. „To ty jsi skončila.“

Jedna

Detektiv Ramone: Sdělte prosím do záznamu své jméno.

Lulu Francová:Jmenuju se Lulu Francová a je mi osmašedesát. Moje příjmení se píše F-R-A-N-C-O-V-Á. Postarejte se prosím o to, aby bylo uvedeno jaksepatří, protože opravovat ho pak v papírech je otrava.

Detektiv Ramone: Paní Francová, tento rozhovor nahráváme. Vaše jméno bude zaznamenáno správně. Povězte nám prosím datum, kdy jste přijela do Serenity Spa & Resort a proč.

Lulu Francová:Dorazili jsme šestnáctého srpna s mým manželem Piercem Banksem. Máme tu na týden zarezervované apartmá, protože nás pozvali na svatbu slečny DeBleuové a pana Bankse. Můj manžel je ženichův strýc. Ne že by si můj synovec všiml, kdybych mezi hosty nebyla, ale rozhodně by mu neuniklo, pokud bych mu jako svatební dar nedala šek.

Detektiv Ramone: Předpokládám, že znáte důvod, proč jsem si vás zavolal. Našli jsme dnes večer tělo, paní Francová.

Lulu Francová: Ano, mrtvolu.

Detektiv Ramone: To je jiným slovem totéž.

Lulu Francová: Máte pravdu. Tak jsem ho viděla naposledy.

Detektiv Ramone: Přiznáváte se tím k vraždě, paní Francová? Dovolte mi, abych vám připomněl, že je tento rozhovor nahráván a že cokoliv řeknete, může být a bude použito u soudu proti vám.

Lulu Francová: Mám se snad opakovat? Dovolte mi, abych naposledy uvedla do protokolu: Já, Lulu Francová, jsem zodpovědná za jeho smrt. A až to budete zapisovat, nezapomeňte, že Francová se píše F-R-A-N-C-O-V-Á. Jestli mě napíšete se z, hrozně mě tím naštvete.

Lulu Francová měla šílený vztek.

Měla odpočívat v salonu krásy, kde by jí Delilah natáčela vlasy a dělala novou manikúru, ale místo toho trčela doma, pobíhala po naleštěných dřevěných parketách, nakukovala do ledničky a shýbala se pod stůl. Kdykoliv se sehnula, zavrzaly jí klouby, a přestože se snažila nevnímat známky stárnutí, nemohla si nevšimnout do očí bijících důkazů, které hlásaly pravý opak. Avšak nepolapitelná (a velmi naditá) peněženka jejího drahého manžela nebyla k nalezení a tvrdošíjně lpěla na tom, že zůstane ztracená.

Lulu se narovnala, oprášila si nový propínací svetr a zklamaně vzdychla. Kašmír byl lemovaný pravou mývalí kožešinou a jejího manžela stál jmění. Přesto na tom nezáleželo, protože Pierce Banks byl zazobanec, a pokud šlo o módu, rád svou ženu hýčkal. Ne že by si to Lulu nezasloužila. Být vdaná za Pierce Bankse bylo ve společenských kruzích Jižní Karolíny zaměstnáním na plný úvazek.

„Jen klid, miláčku. Někde se objeví,“ zavolal na ni, když kolem něj znovu proběhla. „Ať nepřijdeš pozdě na tu schůzku.“

„Zapomněl jsi, že k tomu, aby tě pustili do letadla, potřebuješ doklady?“ uhodila na něj. „Zavolej prosím Marshe, ať přijde. Třeba tu peněženku viděla, když tu včera uklízela.“

„Nebudu ji rušit, když má volno,“ namítl Pierce. „Ta peněženka se někde objeví, jako vždycky.“

Lulu vzdala pátrání v kuchyni, kde se Pierce Banks v přepychovém černém županu ležérně opíral o kuchyňskou linku, čekal, až se ohřeje voda v kávovaru, a s jiskrou v oku manželku pozoroval. Lulu ten flirtující výraz opětovala a při pohledu na dokonale vyhlížejícího manžela téměř okamžitě zapomněla na podráždění.

„Nedívej se na mě tak,“ okřikla ho a koketně naklonila hlavu. „Mám vztek, Pierci Banksi, a nemysli si, že mě těma krásnýma modrýma očima rozptýlíš.“

„Nevěřím, že bych dokázal přimět jedinečnou Lulu Francovou, aby udělala něco, co sama nechce.“ Zakřenil se na ni. „Jinak by ses už dávno jmenovala Lulu Banksová.“

„Znal jsi moje pravidla, když sis mě bral.“ Bezstarostně se ušklíbla. „Máš štěstí, že jsi tak okouzlující, že úplně zapomínám, proč jsi mě dneska ráno tolik rozčílil.“

Pierce prošel místností, přitáhl si ji k sobě a rychle ji políbil na tvář. „Jsem nejšťastnější člověk na zemi.“

Vdechla uklidňující čistou vůni drahého sprchového gelu a šamponu, kterou tak důvěrně znala. Neuměla si představit, že by někdy nastal den, kdy by nebyla do manžela tak šíleně, hluboce zamilovaná.

„Pierci,“ zaprotestovala do jeho hrudi. „Přijdu pozdě!“

Dovolil jí, aby se odtáhla na délku paží, ale nepustil ji. Dál na ni upíral pronikavý pohled, který ji nejprve zahřál u srdce a potom v ní vyvolal neklid. Z očí mu vyzařovala láska a ještě překvapivěji i touha. Tu u něj už hodně dlouho neviděla.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se. „Děje se něco?“

„Nic.“ Zatvářil se polekaně. „Vůbec nic. Jen si užívám přítomný okamžik.“

„Hm, dobrá. Až si budeš přítomnost užívat příště, nemohl bys u sebe mít i peněženku? Opravdu ji musíme najít.“ Věnovala mu úsměv, který měl znamenat nabídnutou ruku ke smíru. Kávovar v pozadí se s klokotáním probral k životu a Lulu ucítila lahodnou vůni čerstvě namletých zrnek. Zhluboka se nadechla. „Musím se rychle připravit. Naliješ mi šálek na cestu?“

Zlehka ho políbila na tvář a krátce zauvažovala, co měl ten jeho zvláštní pohled znamenat. Pierce byl laskavý, milující a možná až příliš štědrý manžel, ale na přehnané projevy lásky si nepotrpěl. Přinejmenším ne tolik jako dřív. Výraz v jeho očích ji zneklidnil. Navíc to poslední dobou nebylo poprvé, co se choval poněkud zvláštně.

Počkala na chodbě, dokud ho neuslyšela, jak přechází sem a tam. Nalil si šálek kávy, potom další pro ni a nakonec si sedl na svou oblíbenou kuchyňskou židli a jako každé ráno začal listovat novinami.

Lulu využila příležitosti a došla k manželově pracovně. To bylo jediné místo, kde jeho peněženku ještě nehledala. Za normálních okolností se té místnosti pečlivě vyhýbala a zásuvku u stolu zcela ignorovala. Ale pohled v jeho očích nedokázala pustit z hlavy. Něco tu nehrálo.

A i když jí jinak manžel připadal naprosto bezchybný, věděla, že jí něco uniká. Nikdo není dokonalý – ani Lulu. To dokazovala i její čtyři (zkrachovalá) manželství. Ironií osudu bylo, že se domnívala, že tohle bude její poslední vztah. Když si Pierce brala, dokonce si pohrávala s myšlenkou, že si změní příjmení, zvlášť když jí tak dojemně vysvětlil, jak moc by to pro něj znamenalo. Ale nestačilo to.

Nakonec se rozhodla hlavou, ne srdcem. Nechala si dívčí jméno – Lulu Francová (s  c ) –, protože si tak udržovala nezávislost a vlastní identitu už téměř sedm desetiletí. Žila se čtyřmi muži v pěti manželstvích, a přesto si zachovala jistý pocit svobody. Lačně se ho držela, přestože Pierce zklamalo, když se o jejím rozhodnutí dozvěděl. Ujistil ji sice, že to chápe, ale Lulu si nebyla jistá, jestli je to opravdu tak.

Koneckonců Pierce nikdy předtím ženatý nebyl. Tvrdil, že nemá tajemství a nepronásledují ho žádné bývalé manželky ani komplikované vztahy, a Lulu opravdu o ničem takovém neslyšela. Přesto se bála, že kdyby otevřela tu zatracenou zásuvku, mohlo by se všechno změnit.

Vklouzla do manželovy pracovny. Věděla s naprostou jistotou, že má nejmíň deset minut, než Pierce dopije kávu, složí noviny, nalije si druhý šálek a zamíří do pracovny přečíst si e-maily.

Neměla v úmyslu slídit, ale byla zvědavá. Sevřela držadlo v prstech a zlehka zatáhla, jenže zásuvka nepovolila. Lulu věděla, že ani nepovolí, a kdyby ji tu Pierce přistihl, jak se ji snaží otevřít pod záminkou, že hledá jeho peněženku, nenechal by se oklamat. Popravdě byla ta zásuvka zamčená už déle než rok.

Existují v životech všech párů tajné zásuvky? napadlo ji a vrhla provinilý pohled přes rameno. Zarazila se, znovu se zaposlouchala, a přitom jí srdce tlouklo v hrudi jako zvon, až si raději na levé ruce zkontrolovala, zda se o ni nepokouší infarkt. Všechno bylo naštěstí v pořádku a pulz jí zběsile uháněl pouze proto, že její dokonalý manžel měl tajemství a Lulu umírala touhou se ho dozvědět.

Dvě

Detektiv Ramone: Uveďte prosím do záznamu své jméno.

Ginger Adlerová:Ginger Holly Adlerová.

Detektiv Ramone: Co bylo důvodem vaší cesty do Serenity Spa & Resort?

Ginger Adlerová:Přijeli jsme na svatbu mé kamarádky ze studií. To je snad naprosto jasné. Nemáte být náhodou detektiv? Všude kolem je vidět, že se tu chystá svatební obřad. Copak jste vpředu neviděl nástěnku?

Detektiv Ramone: Ne.

Ginger Adlerová: Je na ní vyvěšený program na celý týden. Když jsem se vdávala já, bývaly svatby jednodenní záležitostí. A těch peněz, které se za to utratí! Před vchodem do hotelu je květinová výzdoba velká jako Tádž Mahal s iniciály nevěsty a ženicha uprostřed. Dokonce mi na pokoj do balíčku na přivítanou dali láhev vína. A žádný levný patok, u kterého jen přelepili vinětu. Prvotřídní víno vyrobené na zakázku. Nepřipadá vám to trochu snobské?

Detektiv Ramone: Držme se toho, že tu otázky budu klást já. Kdy jste do lázeňského komplexu přijela, paní Adlerová?

Ginger Adlerová: Měli jsme přiletět šestnáctého srpna ve tři hodiny odpoledne. Ale nakonec jsme dorazili až po osmé večer.

Detektiv Ramone: Šestnáctého v osm večer? Proč jste se opozdili?

Ginger Adlerová:Zmeškali jsme let. Skoro jsem kvůli tomu manžela zabila.

Detektiv Ramone: Asi se vám podařilo stihnout další letadlo.

Ginger Adlerová:Naštěstí ano. Proto se můj manžel dožil dalšího dne.

Detektiv Ramone: Paní Adlerová, zřejmě chápete, proč jsem si vás sem dnes večer nechal zavolat.

Ginger Adlerová:Samozřejmě. A přejděme rovnou k věci, ať ušetříme trochu času – za smrt toho muže dnes večer jsem zodpovědná já. To jste potřeboval slyšet?

„Elsie, obuj si boty!“ Ginger si prohrábla rusé vlasy, které začínaly být trochu prokvetlé šedinami. (Měla v úmyslu nechat si ještě před svatbou udělat melír, ale teď už to nestihne.) „Poppy, zabalila sis plavky? Měla by sis vzít dvoje, zlato. Tome. Tome! Polož toho dinosaura a běž na nočník. Máme před sebou dlouhý let a cestou na letiště už nikde stavět nebudeme.“

„Mami,“ zaúpěl. „Je mi sedm. Půjdu na záchod.“

„Nočník, nočník,“ zanotovala Poppy sladkým hláskem. „Tom musí chodit na nočník.“

„Zavři klapačku,“ usadil ji bratr. „Nemusím.“

„Mami!“ Poppyin líbezný tón se změnil ve škodolibé zaječení. „Tom mluví sprostě.“

„No tak, děti,“ okřikla je Ginger. „Kdo nebude za deset minut v autě, zůstane sám doma. Tak pohyb, bando.“

Děti svorně zabručely, zasténaly a zabrblaly. Zdálo se, že jsou schopné uzavřít příměří a spolupracovat jen tehdy, když se spolčí proti své matce. Všechny tři se zřejmě shodly na tom, že je naprosto příšerná, když si v hotelu, kde pracovala jako recepční, nabrala během posledního půl roku spoustu přesčasů, aby na tu cestu vůbec mohli vyrazit. Jinak by si Adlerovi nemohli dovolit zaplatit tak nehoráznou sumu, kterou stála letenka pro pětičlennou rodinu přes celou Ameriku.

Co si o sobě, sakra, Whitney DeBleuová myslí? Bylo absurdní, že se musela vdávat v bůhvíjakém exkluzivním letovisku na kalifornském pobřeží. A ještě nesmyslnější bylo, že svatební oslavy potrvají celý týden! Co je špatného na pěkné a příjemné venkovské svatbě ve stodole s jednoduchými švédskými stoly a hlučnou taneční zábavou? Ginger a Frankovi to stačilo a i o šestnáct let později byli stále svoji a měli tři úžasné (i když ne zrovna spolupracující) děti.

Ve skutečnosti neměla pozvání na Whitneyinu svatbu vůbec přijmout. Ona a Frank si takové povyražení vážně nemohli dovolit, jenže člověk se vdává jen jednou a Ginger s Whitney byly na vysoké velmi dobré kamarádky. Samozřejmě že nejlepší přítelkyní Ginger byla Emily, jenže pak se z ní stala mrcha a jejich vztah ochladl.

„Jestli za dvě vteřiny neuvidím tvůj zadek na záchodě, Tome, posadím tě tam sama,“ pohrozila Ginger synovi. „Franku, kde, sakra, vězíš? Můžeš najít Poppy ještě jedny boty? Ty růžové. Potřebuje je na obřad. Elsie, zabalila sis do batohu celou knihovnu. Opravdu potřebuješ na týden čtyřiadevadesát knih? Navíc jsou hrozně zmačkané a potrhané. Copak si nemůžeš k bazénu vybrat normálně vypadající knížku, aby si lidi mysleli, že jsme normální rodina?“

Sklesle zvedla ohmataný a trochu potřísněný paperback s oslíma ušima, který její dcera pravděpodobně zachránila z knihovničky s vyřazenými svazky v sousedství. Elsie měla pro knihy slabost a byla ráda, když je získala zadarmo, místo aby si kupovala nové, což sice prospívalo rodinnému rozpočtu, ale už ne tolik iluzi dokonalé rodinky, která vyráží na dovolenou do luxusního letoviska.

Elsie však táhlo na šestnáct a vydržet v její blízkosti byl poslední dobou téměř nadlidský výkon. Hádky všechno ještě zhoršovaly. Zaujala nový životní postoj, který zahrnoval používání nesnesitelných technologií, neschopnost vypravit ze sebe celou větu a celkovou rozmrzelost, kterou přenášela na celou domácnost. Dokonce i kvůli dovolené v Kalifornii jen stěží povytáhla koutky rtů do úsměvu.

„Franku!“ Ginger pohlédla na zem u svých nohou, kde ležely čtyři velké kufry, tři polorozepnuté batohy a Poppyin batůžek – spolu se zoologickou zahradou plyšových zvířat. „Nepomohl bys mi trochu?“

„Promiň, zlato, neslyšel jsem tě.“ Frank Adler se přihnal hlavním vchodem – do čtyřpokojového domu na předměstí se jejich pětičlenná rodina už skoro nevešla – a v obličeji měl široký úsměv. „Zaléval jsem rajčata.“

„Cože jsi?“ Ginger otřeseně pootevřela rty. „Zaléval rajčata?“

„Jo, jasně. Leslie se přijde postarat o rostliny až ve středu a má být pořádné vedro. Přece bys nechtěla, aby naše robátka zahynula. Napadlo mě, že když je pořádně proliju, vydrží v pohodě několik dní.“ Frank se zarazil a prohrábl si už tak rozcuchané vlasy. „Úplně jsem zapomněl na citroník v květináči. A vyvýšený záhon. Hned jsem zpátky, zlato…“

„To pusť z hlavy.“ Ginger cítila, jak do jejího hlasu proniká jízlivost. „Franku, co tvoje skutečné děti? Rajčata nejsou živá.“

„Vlastně…“

„Zapomeň na ta pitomá rajčata,“ vybuchla, když vtom jí zazvonil telefon. „Musím to vzít. Pomůžeš mi připravit děti na cestu, kterou sis ty tolik přál podniknout?“

Kvůli tomu protivnému tónu se jí ramena napjala odporem. Nebyla žádná megera, a navíc Franka milovala. Zbožňovala jeho hloupé koníčky i výstřední projekty. Vlastně jedním z důvodů, proč se do něj bezhlavě zamilovala, byla právě jeho neutuchající radost ze života.

Jenže pak přišel normální život, děti, boj s financemi a pojistkami a růžové brýle se někam zakutálely. A v domácím i pracovním kolotoči všednodenního života jí někdy připadlo těžké milovat.

„Promiň,“ omluvil se. „Ehm, co potřebuješ, abych udělal?“

„Zapomeň na to,“ vzdychla a zpod hromady věcí, které držela v náručí, vytáhla telefon. „Zalij si zahradu. Za deset minut ať sedíš v autě a já se zatím postarám o děti, dům, kufry, svačiny, doklady i peníze.“

„Opravdu?“ Frank se dětinsky rozzářil. „Jsi zlatá, miláčku. Děti, poslouchejte maminku. Jedeme na dovolenou!“

„Haló?“ promluvila Ginger do telefonu. Přitiskla si přístroj k uchu, aniž se podívala na číslo, a přitom si pohrávala s ponožkami, kufry a jednou Elsiinou knihou, která spadla na zem se smutným zaduněním. „Promiňte, neslyším vás. Kdo volá?“

„Tady Whitney,“ ozval se pronikavý zvonivý hlas. „Děje se něco? Připadá mi, jako bys projížděla válečnou zónou.“

„Pro tvou informaci takhle vypadá domácnost Adlerových,“ utrousila Ginger. „Co svatební přípravy? Probíhá všechno, jak má? Přísahám, Whitney, že jestli začal mít Arthur staženej zadek, nakopu ho do něj…“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog

Jedna

Dvě