Přeložil Ondřej Duha

Caroline Mitchellová: Pravda a lži

Text copyright © 2018 by Caroline Mitchell

All rights reserved

Translation © Ondřej Duha, 2020

ISBN 978-80-249-4233-9

Pro Jessicu,

protože malí lidé jsou super.

„Jedna lež zkazí tisíc pravd.“

‒ Africké přísloví

29. říjen 1987

Bestie z Brentwoodu odsouzena na doživotí

Lillian Grimesová, polovina z dvojice zabijáků přezdívané „Bestie z Brentwoodu“, byla u korunního soudu v Chelmsfordu odsouzena k doživotnímu vězení za vraždy devíti mladých žen. Soudce Michael Devine mnohonásobné sériové vražedkyni, která popírala jakýkoliv podíl na zmíněných zločinech, sdělil, že představuje hrozbu pro společnost a neměla by nikdy být propuštěna. Těla šesti mladých žen ve věku od třinácti do dvaceti tří let byla nalezena na pozemku domu na adrese Newbolt Street 13 v Brentwoodu, který patřil Lillian a jejímu manželovi Jacku Grimesovi od roku 1972. Byly mezi nimi i ostatky jejich dcery Sally-Ann Grimesové, jež se nalézaly za zabedněným krbem.

Čtyřiatřicetiletá matka čtyř dětí po svém odsouzení navzdory nevyvratitelným důkazům svědčícím proti ní opakovaně prohlašovala, že je nevinná. Podle jejího obhájce tyto důkazy zmanipulovala policie za účelem úspěšné obžaloby. Lillian Grimesová se hodlá proti rozsudku odvolat.

Lillianin manžel Jack, 39, byl nalezen mrtev ve své cele dva měsíce před zahájením přelíčení, právě když se údajně chystal prozradit, kde se nacházejí tři z obětí. Podle úřadů byla příčinou smrti nediagnostikovaná srdeční choroba.

Jack a Lillian Grimesovi byli zatčeni po návštěvě sociálních pracovníků v jejich domě v souvislosti se zmizením patnáctileté Sally-Ann Grimesové. Tři zbývající děti byly páru odebrány.

Porota složená z pěti mužů a šesti žen se během procesu musela obeznámit se šokujícími důkazy včetně podrobností o tom, jak manželé nalákali osm z devíti obětí do svého domu, kde je podrobili hrůznému sexuálnímu násilí. Poté je brutálně zavraždili a pohřbili na zahradě, zazdili do výklenků ve zdech a ukryli pod dřevěnými podlahami ve svém domě. Lillian Grimesová tvrdila, že Sally-Ann zemřela následkem nehody, forenzní důkazy však odhalily, že ji zabil silný úder do hlavy. Porotci odmítli snahu Grimesové zpochybnit důkazy i její tvrzení o nevině a po jedenácti hodinách zvažování ji shledali vinnou.

Hlavní vyšetřovatel případu, detektiv šéfinspektor Robert Winter z essexské policie, prohlásil, že probíhá další vyšetřování s cílem objevit tři oběti, jejichž těla se dosud nenašla.

KAPITOLA JEDNA

1986

Dolů, kam nesměla chodit, přivedlo Poppy škrábání. Nakrčila nos, když se její bosé nohy dotkly schodů, a přála si, aby dokázala nevnímat ten hnusný smrad. Snažila se nemyslet na pavouka, který vytvořil obrovské pavučiny u stropu sklepa. Rozhlédla se po místnosti, po odlupující se malbě a vysokých hromadách kartonových krabic u zdí. „Hammy,“ zašeptala a srdce se jí třepotalo v hrudi jako motýl. Před spaním vylila svoje speciální večerní pití, protože nestála o noční můry, které vyvolávalo. Jak tam tak ležela v posteli a nemohla usnout, musela pořád myslet na svého domácího mazlíčka, ztraceného a opuštěného ve tmě. „Hammy,“ zašeptala podruhé. Nohy ji zábly od podlahy sklepa.

Zamžourala do šera a po špičkách přešla kolem staré matrace na zemi. Nevěděla, proč má její otec postel v místnosti, kde pracuje, ale vyděsily ji ty rudé skvrny. Ohlédla se ke schodům do sklepa a přemýšlela, zda by se její křeček dokázal sám dostat až dolů. Škráb… škráb… škráb… Zvuk vycházel z velké dřevěné truhly v koutě místnosti, ale na křečka se zdál být příliš hlasitý. Poppy strnula. Jestli ten zvuk nevydával Hammy, tak co?

„Co děláš tam dole?“ ozvala se nad schody ochraptěle Sally-Ann a Poppy nadskočila leknutím. Její starší sestra pro ni byla spíš jako matka, starala se o ni, když byli maminka s tatínkem pryč. Ale dneska měla Sally-Ann oči jak talíře a z obličeje se jí vytratila barva.

Poppy se kousla do koutku úst. Porušila pravidla. Měla velký malér. „Hammy utekl,“ zašeptala a ukázala do kouta místnosti. „Je tamhle.“ Ale škrábání utichlo a vystřídalo ho tiché sténání. Poppy si přetáhla rukávy pyžama My Little Pony přes ruce a prsty jí zmizely uvnitř, jak je sevřela v pěsti. Zoufale toužila strčit si do pusy paleček, ale jen by dostala ještě víc vynadáno a už tak byla v dost velkém maléru.

Sally-Ann se bosýma nohama sotva dotýkala země, když utíkala k ní. „To není Hammy,“ zašeptala, ohlédla se k sloupci světla nad schody a pak se znovu obrátila k Poppy. „A tady nemáš co pohledávat.“ Její hlas se změnil ve vyjeknutí, když nahoře bouchly dveře. „To je táta. Bože, jestli nás tady načapá, je s námi konec.“ Popadla Poppy za paži a táhla ji zpátky, aby uprchly, kudy přišly. Bylo však pozdě. Těžké kroky se rozléhaly chodbou čím dál hlasitěji.

Poppy zaťala pěsti ještě silněji, až se jí zaryly nehty do dlaní. Kdyby je táta nachytal tam dole, seřezal by je opaskem.

„Rychle schovat, Máčku,“ zašeptala Sally-Ann a její prsty se zatínaly Poppy do kůže, jak ji táhla pryč.

„To bolí,“ vypískla Poppy a oči se jí zalily slzami. Ve skutečnosti chtěla říct, že je vyděšená: tak vyděšená, jako ještě nikdy v životě. Strach v sestřiných očích jí prozradil, že jim hrozí něco horšího než výprask. Věděla, že Sally-Ann viděla věci, tajné věci, o kterých nesmí mluvit. Kroky se blížily. Otec se mohl objevit každou vteřinou. „Schovej se tady,“ vydechla Sally-Ann, popadla Poppy v podpaží a zvedla ji do vzduchu. „Neplač. Buď zticha, ať se stane cokoliv. Slyšíš? Ať se stane cokoliv, nebo to bude i tvůj konec!“

Poppy zjistila, že ji sestra hodila do koše na prádlo zpola zaplněného špinavým povlečením. Skvrny měly stejnou barvu jako ty na matraci: vínově červenou. Srdce jí divoce bušilo, když se do toho stísněného prostoru snažila skrčit. Hlavou se jí mihla myšlenka příliš děsivá na její čtyřletý mozek; došlo jí, že ty zaschlé, ztvrdlé skvrny jsou od krve. Polkla vzlyk, zatímco ji Sally-Ann zakryla prostěradlem a vrátila na koš víko. Zamrkala, aby dostala z očí slzy, a odhrnula si z obličeje látku, ve které byla zabalená. Úzkou škvírou mezi proutím viděla otce, jak vrávoravě schází ze schodů. Byl vysoký a mohutný a vypadal spíš jako obr než člověk, když se napil z láhve, kterou držel v ruce. Pátravě se rozhlédl po místnosti a Poppy doufala, že její sestra včas našla úkryt. Nemohla si dovolit přemýšlet o krvi na prostěradlech a o tom, proč otec vytahuje truhlu z kouta. Na tváři se mu objevil úsměv, nebo spíš krutý úšklebek. Roztřásla se jí brada, když se potichu nadechla, a zalitovala, že nezůstala v posteli.

Když otec zvedl z truhly nahé a zakrvácené tělo, přitiskla si Poppy ruku na ústa a pak druhou, aby potlačila výkřik. Ale Sally-Ann se nedokázala řídit vlastní radou a Poppy sebou trhla, když uslyšela sestřino náhlé zalapání po dechu. Otec zareagoval bleskově. Vrhl se za krabice, vytáhl Sally-Ann za copy a popadl láhev, kterou předtím postavil na zem. Vztekle zařval, prudce jí trhl za vlasy a rozpřáhl se láhví.

Poppy pevně zavřela oči a strčila si prsty do uší, aby nic neslyšela. Tohle nemohla být pravda. Musela to být jen další noční můra. Mezi stehny ucítila teplou moč a hrůza do ní zaťala své drápy. Poppy věděla, že je to až příliš skutečné. Proti své vůli na okamžik otevřela oči a uviděla po schodech scházet matku.

„Cos to udělal?“ vyjekla Lillian v nepředstírané hrůze, když uviděla tu scénu.

Poppy polkla slzy, sledovala matčin pohled a uviděla Sally-Ann zhroucenou a bez života na podlaze sklepa.

KAPITOLA DVĚ

Září 2018

Kapky deště bubnovaly na černé deštníky jako nehty, ale nedokázaly přehlušit vzlykot truchlících. Amy jim záviděla jejich slzy, když sklonila hlavu na znamení žalu. Otcovi kolegové z metropolitní policie, kteří byli i jejími kolegy, mu náležitě projevili úctu. Naklonila se kupředu, zvedla hrst vlhké hlíny a hodila ji na rakev. Následovalo několik růží a Amy se s útěchou zahleděla na zeď deštěm zmáčených uniforem policistů, kteří se shromáždili, aby se rozloučili se zesnulým.

Proti své vůli strnula, když ji její bratr Craig objal kolem ramen. Rychle ji stiskl, okamžitě se odtáhl a ona se omluvně pousmála. Co jsem to za monstrum? pomyslela si. Nedokážu plakat na otcově pohřbu a nejsem schopná přijmout konejšivé objetí. Stáhla si rukavice, strčila je do kapsy kabátu a dotkla se tvrdých okrajů přívěsku na klíče s logem 007, který jí otec dal před půl rokem. Odkašlala si a cítila, jak se jí stahuje hrdlo potlačovaným žalem. Kdo se s ní teď bude dívat na bondovky?

Pouhých čtyřiadvacet hodin po pohřbu seděla Amy v koženém křesle v bungalovu Dougieho Griffitha. Právě tam její otec sedával, když posledních osm let týden co týden navštěvoval svého bývalého parťáka.

Amy přebíhala pohledem po fotografiích zdobících krbovou římsu, jež zachycovaly celý Dougieho život: rozmazaný snímek jeho rodičů, kteří emigrovali z Jamajky v naději na lepší život, bytu ve východním Londýně, kde Dougie vyrůstal, a jeho fotka z prvního dne ve škole. Další fotografie vyvolala u Amy úsměv, když na ní uviděla Dougieho první den v policejní uniformě, s afrem nacpaným pod přilbou a pyšně vypnutou hrudí. S Amyiným otcem se seznámil u essexské policie a ve stejnou dobu je přeložili k metropolitní. Jejich spolupráci však ukončilo Dougieho zranění, které ho trvale upoutalo na invalidní vozík. Amyin pohled padl na poslední snímek zachycující Dougieho s jejím otcem, jak si připíjejí v hospodě na oslavu dalšího úspěšného zatčení. Nedokázala pochopit, jak se mohlo srdce, které tak silně bilo pro spravedlnost, bez varování zastavit a připravit je o šanci na rozloučení. Amy si povzdechla. Duch tak silný jako jeho nemohl jen tak vyprchat. Jeho část musela někde přetrvat a dodávat jí sílu jít dál.

„Řekl bych ti, abys šla domů, ale nejspíš bych jen plýtval dechem.“ Z myšlenek ji vytrhl Dougieho východolondýnský přízvuk.

„Dík,“ řekla Amy, usrkla trochu horkého, sladkého čaje a věnovala mu vědoucí úsměv. „Víš sám, jak táta miloval svoje tradice. Nehodlám teď tuhle porušit.“

Dougie zaparkoval své kolečkové křeslo vedle ní, aniž rozlil jedinou kapku čaje na podnos, který balancoval na klíně. Tato malá vítězství se rodila dlouho a těžce a její otec měl na každém lví podíl. Dougie ztišil hlas a v medově hnědých očích se mu zračila hloubka jeho soucitu.

„Zlato, právě ti umřel táta. Máš právo nějaký čas truchlit. Zbav se pocitu, že po něm musíš přebrat štafetu.“

„Je mi líto, ale mě se jen tak nezbavíš,“ řekla Amy a oči se jí leskly, jak potlačovala slzy. „A nemysli si, že je to jenom z povinnosti. Nikdo neumí uvařit čaj jako ty.“

Dougie se zasmál. „V tom případě máš u mě vždycky otevřené dveře.“ Odmlčel se a napil se. „Jak se sehráváš s novým týmem? Už jsi velela nějakému velkému vyšetřování?“

Amy se uvolnila v křesle, práce byla vítané téma. „Vycházím dobře se svým seržantem. Znáš ho? Patricka Byrnea? Býval můj učitel. Pár let sloužil u zásahovky, než ho přeřadili k těžkým zločinům. Tmavé vlasy, asi pětačtyřicet…“ Nebylo nic neobvyklého, když policista během své kariéry vystřídal různé role.

„Paddy Byrne? Jo, toho znám. Tos vyfasovala dobrého parťáka.“

Amy přikývla. Patrick „Paddy“ Byrne byl její nejdůvěryhodnější kolega, i když vzato kolem a kolem tvořili neobvyklou dvojici. Byl o deset let starší a o dobrých třicet centimetrů vyšší, takže vedle něho Amy se svými sto padesáti osmi centimetry vypadala jako trpaslík, ale co Amy chybělo na výšce, doháněla odhodláním a tváří v tvář zločinu tvořili působivý pár. „Zdá se, že zbytek týmu mě u kormidla vidí rád, i když za to ze všeho nejvíc vděčím tátově pověsti.“

„Až přijde pravá chvíle, ukážeš svoje kvality.“ Dougie na ni povzbudivě zamrkal. „A jak se má Craig? Na pohřbu jsem se nedostal k tomu, abych si s ním promluvil.“

Stejně jako Amy se i její bratr dal k policii v den svých osmnáctých narozenin. Ale to, že byl Craig o pět let starší, mu dávalo slušný náskok. Jejich soutěživost mezi nimi vyvolávala napětí a on byl teprve nedávno povýšen na detektiva inspektora oddělení kriminálního vyšetřování. „Odešel brzy,“ řekla a nepřála si zacházet do podrobností. Měla bratra ráda a nechtěla ho rozebírat za jeho zády.

Dougie zjevně vycítil její rozpaky a změnil téma. „Tvůj táta mi bude chybět. Bez něho už to nebude ono.“

Amy dopila čaj. Dokázala si představit Dougieho a tátu, jak si vyprávějí staré historky nashromážděné za léta služby. Při představě, že už ho nikdy neuvidí, jí tváří přelétl stín. Obrátila se k Dougiemu a pohlédla mu do očí. „Postarám se, aby na mě mohl být pyšný. Nezklamu ho.“

„Vždycky byl pyšný. Jen si vzpomeň, co všechno jsi překonala.“ Potřásl hlavou. „Neměla jsi nejlepší životní start, to je jisté.“

Amy postavila prázdný šálek na stolek a pohlédla na něho se směsicí zvědavosti a překvapení. „Jak to myslíš?“

Dougie si poposedl na invalidním vozíku a odvrátil zrak. „Jen se na mě podívej, je ze mě sentimentální dědek. Naleju nám něco pořádného a připijeme si na tvého tátu.“

Amy ho znala příliš dobře, než aby mu nabídla, že jamajský rum z kuchyňské linky přinese sama. Zatímco chystal sklenky a led, cítila, jak jí po zádech přeběhl mráz. Ruce jí zmizely v rukávech vlněného svetru, do kterého se před hodinou převlékla. Sevřela ruce v pěst a marně se snažila přijít na to, co v ní vyvolalo ten náhlý strach. Nebyla na úzkost zvyklá, tak ji zaskočila, že se zajíkla. Uvolnila pěst, přijala nabídnutou sklenku rumu s ledem a přinutila rty k úsměvu.

„Na tvého tátu.“ Dougie upřel oči ke stropu a pozvedl sklenku. „A na tvoji budoucnost.“

Amy si s Dougiem přiťukla a zopakovala jeho slova. To zamrazení v ní však vyvolalo divný pocit. Pocit, že s ní její budoucnost ještě neskoncovala.

KAPITOLA TŘI

Mříže okna vězeňské cely chladily Lillian na tvářích. Uplynulo padesát osm minut od chvíle, kdy viděla slunce. Žila pro své chvíle na vězeňském dvoře, kde si mohla naplnit plíce čerstvým, čistým vzduchem. Stále cítila nedávný déšť, ale v poslední době se už neodvažovala zavřít při nádechu oči. Když to udělala naposledy, schytala ránu pěstí do žaludku a několik kopanců do zad, když se svalila na zem. Dotkla se plešky vzadu na hlavě a nahmatala strniště dorůstajících vlasů. Bylo to jedno z mnoha zranění, která v tom týdnu utrpěla. Dozorci na ni dohlíželi, ale situaci jim ztěžovaly personální škrty. Spustil to pohřeb toho poldy. A taky ta pitomá kráva, co prodala svůj příběh tisku. Gladys Thompsonová ji sotva znala, přesto se noviny s gustem rozepisovaly o její smrtelné nemoci a touze dopřát před smrtí své dcerce náležitý pohřeb. Lillian si odfrkla. Jestli byla tak úžasná matka, proč nechala svoji dvanáctiletou dceru chodit po ulicích samotnou? Od těch vražd uplynuly desítky let, ale veřejnosti nedaly spát ani teď.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

KAPITOLA JEDNA

KAPITOLA DVĚ

KAPITOLA TŘI