SWIMMING IN THE DARK

Copyright © Tomasz Jedrowski, 2020

ISBN 978-80-207-1989-8

Laurentovi, který je mi domovem.

„A co se týče děje, který záhy započne, ten se odehrává v Polsku, tedy nikde.“

Alfred Jarry, Král Ubu

„I ta nejdelší zmije se jednou odplazí.“

Stanisław Jerzy Lec, Neučesané myšlenky

Prolog

Ani nevím, co mě dnes v noci vzbudilo. Rozhodně to nebyla větev kaštanu narážející do okenní tabulky, ani paní Kolecková kašlající ve vedlejší místnosti. Už ne. Možná to byl jen přízrak těchto zvuků, odvátý větrem a přenesený přes oceán, aby tu zaťukal na mé vědomí. Možná. Ale jistý jsem si tímhle: mé tělo je vypleněné jako země po válce. Přesto nemůžu usnout.

Myslím na tebe. Tvář, již si má paměť dokáže vybavit s jejími hrubými konturami a jemnými detaily, s šedomodrýma očima stejné barvy, jakou má v zimě Baltské moře. Myslím na tvou tvář, když vstávám, když ve tmě přecházím od postele k oknu a po podlaze se povaluje oblečení jako nedokončené myšlenky. A pak si vzpomenu na včerejší večer, zamrazí mě z toho, až se zarazím. Hrálo rádio, hodina písniček jako každý den po práci: zrovna hráli něco náročného, už si nevzpomínám co. Stál jsem v kuchyni a hledal kafe, když hudba najednou utichla.

„Přerušujeme vysílání z důvodu zvláštního zpravodajského vstupu,“ oznámila hlasatelka tichým, příjemným hlasem. „Dnes, třináctého prosince ráno, byl v Polské lidové republice vyhlášen výjimečný stav. Jeho vyhlášení je reakcí na týdny stávek a nepokojů prodemokratických demonstrantů a strmý vzestup prvního nezávislého odborového svazu v komunistickém bloku, Solidarity (zkomoleně). Vláda v televizním vysílání oznámila řadu přísných opatření: byly uzavřeny školy, univerzity a hranice, byl vyhlášen zákaz vycházení. O dalším vývoji vás budeme informovat.“

Pak se opět ozvala hudba.

Nedokážu vám říct, co jsem v ten okamžik cítil. Byla to paralýza v tom nejkrystaličtějším stavu. Mé tělo se vypnulo dřív, než stačil mozek zareagovat. Vůbec netuším, jak jsem se dostal do postele.

Zapálil jsem si cigaretu u okna. Ulice venku je prázdná, noční déšť skrápí chodník, na němž se odráží dvoupatrové budovy i elektrické světlo neonů. „Non-stop“, hlásá štít nad hamburgrárnou na rohu. „Potraviny u Wandy“, šeptá jiný červenobíle. V dálce kvílejí policejní sirény. Je to zvláštní, ale mají stejný zvuk jako ty doma. Kdykoli je zaslechnu, zježí se mi chlupy na předloktí. Připomínají mi noc, kdy stejně pronikavý jekot zaplnil vzduch jednoho vzdáleného města. Dřív než se stalo jen siluetou, položkou v zahraničním zpravodajství. Dřív než mě jako černočerný tér pohltila samota.

Nevím vlastně, jestli chci, abys tohle četl, ale vím, že to musím napsat. Myslím na tebe strašně dlouho. Od toho dne, kdy jsem před dvanácti měsíci nasedl na letadlo a hustými oblaky proletěl přes oceán. Rok od chvíle, kdy jsem tě spatřil, rok, který mi připadal jako očistec – od té doby si něco nalhávám. A teď, když jsem uvízl zde, v tom děsivém bezpečí Ameriky, zatímco naše země se rozpadá, hodlám skoncovat s předstíráním, že jsem tě vymazal ze své mysli. Některé věci totiž nelze vymazat mlčením. Občas nad člověkem mají jiní lidé moc, ať se mu to líbí, nebo ne. Teď si to začínám uvědomovat. Z některých lidí, některých událostí prostě ztratíš hlavu. Jsou jako gilotina, rozseknout ti život na dvě půlky, živou a mrtvou, předtím a potom.

Nejlepší je začít začátkem – anebo alespoň tím, co jako začátek vypadá. Uvědomuju si teď, že jsme o své minulosti ani jeden moc nemluvili. Možná kdybychom o ní mluvili, něco by to změnilo, možná bychom jeden druhého pochopili líp a všechno by bylo jiné. Kdo ví? Tak či onak, patrně jsem ti nikdy nevyprávěl o Beniekovi. Objevil se víc než deset let před tebou. Bylo mi devět a jemu taky.

Kapitola první

Benieka jsem znal téměř celý svůj život. Bydlel za rohem od nás, v naší čtvrti ve Vratislavi, sestávající ze zakřivených ulic a trojpodlažních činžáků, které při pohledu ze vzduchu tvořily obřího orla, symbol naší země. Byly tam živé ploty a rozlehlé vnitrobloky, v nichž měl každý byt svou malou zahrádku, chladný a vlhký sklep a zaprášenou půdní kóji. Naše rodiny se sem přistěhovaly před necelými dvaceti lety. Na dopisních schránkách jsme stále měli německé nápisy „Briefe“. Všichni – lidé, kteří tu žili předtím, i ti, kdo je nahradili – byli donuceni opustit své domovy. Ze dne na den se na kontinentu posunuly hranice, byly překresleny jako křídou načrtnuté obrysy panáka, kterého jsme skákali na chodníku. Na konci války se z východu Německa stalo Polsko a z východu Polska Sovětský svaz. Babiččina rodina musela opustit svou půdu u Lvova. Sověti jim zabrali dům a nahnali je do stejných dobytčáků, které ještě rok dva předtím vozily do koncentračních táborů Židy. Skončili ve Vratislavi, městě po stovky let obývaném Němci, v bytě teprve nedávno opuštěném rodinou, již jsme nikdy nepoznali, ve dřezu ještě leželo nádobí, na stole drobky chleba. Tady jsem vyrostl.

Na širokých ulicích lemovaných stromy a lavičkami si hrály všechny děti ze čtvrti. Hráli jsme na honěnou, skákali gumu s holkama, běhali po dvorech, ječeli, skákali na bradla, která vypadala jako ragbyové branky a na nichž ženy klepaly koberce. Dospělí nás vždycky vyháněli a my vždycky utekli. Byli jsme samý prach. V létě jsme běhali po ulicích v krátkých kalhotách na šlích a podkolenkách, v aušusových vlněných kabátech, když se zem na podzim pokryla listím, a běhali jsme i poté, co půdu prostoupil mráz, vzduch nás škrábal v plicích a dech se nám měnil v obláčky přímo před našima očima. Na jaře, na šmerkust, jsme kýblem vody polili každou holku, která nedokázala dostatečně rychle utéct, načež jsme pronásledovali a polévali jeden druhého, takže jsme se domů vraceli promočeni na kost. V neděli jsme házeli kameny na láhve s mlékem stojící na okenních parapetech tak vysoko, že je nebylo možné ukrást, a utíkali v nefalšovaném strachu, kdykoli se láhev rozbila a mléko stékalo po stěně budovy, bílé potůčky kanoucí po zčernalých fasádách jako slzy.

Do té klučičí party patřil i Beniek, jeden z těch odvážnějších. Nevzpomínám si, že bychom si spolu nějak povídali, ale věděl jsem o něm. Byl větší než většina z nás a o něco tmavší, měl dlouhé řasy a takový vzpurný pohled. A taky byl laskavý. Jednou jsme utíkali před dospělým od nějaké výtržnosti, na niž jsem už dávno zapomněl, když jsem zakopl a upadl do bodavého štěrku. Ostatní kolem mě proběhli, všude vířil prach a já se pokoušel vstát. Z kolene mi tekla krev.

„Jsi v pořádku?“

Nade mnou stál Beniek s napřaženou rukou. Natáhl jsem se po ní a cítil jsem, jak mě síla jeho těla táhne vzhůru.

„Děkuju,“ zašeptal jsem, on se na mě povzbudivě usmál a pak se znovu dal do běhu. Já ho následoval, jak rychle jsem jen svedl, a na bolest v koleni jsem úplně zapomněl.

Později odešel Beniek na jinou školu a já už se s ním nevídal. Znovu jsme se potkali až u prvního přijímání .

Farní kostel stál nedaleko naší ulice, za parkem, kde jsme si nikdy nehráli kvůli opilcům, a za hřbitovem, kde o léta později pohřbí matku. Do kostela jsme chodili každou neděli. Babička říkala, že jsou rodiny, co chodí do kostela jen o svátcích anebo vůbec nikdy, a já záviděl dětem, které tam nemusely chodit tak často jako já.

Když začala příprava na první přijímání, setkávali jsme se v kryptě. Hodiny vedl otec Klaszewski, malý, leč sporý kněz, jehož kdysi modré oči už téměř ztratily barvu. Byl trpělivý, a když mluvil, měl ruce položené na černé sutaně, jednou se držel za druhou a pozorně si nás prohlížel svýma vybledlýma očima. Ale někdy, při nějaké malé hlouposti, například když jsme si povídali nebo na sebe dělali ksichtíky, najednou vybuchl a jednoho z nás, zdánlivě náhodně vybraného, chytl za ucho, teplým palcem a ukazováčkem mu sevřel ušní lalůček, až jsme viděli jen tmu a hvězdičky. Jen zřídkakdy se to dělo za hodně špatné chování. Bylo to spíš jako nějaká svévolná zbraň, děsivá pro svou nahodilost a nepředvídatelnost, jako zloba nějakého iracionálního boha.

Tady jsem Benieka uviděl znovu. Překvapilo mě, že tam je, protože v kostele jsem ho nikdy neviděl. Změnil se. Z vyzáblého dítěte, které jsem si pamatoval, se stával muž – anebo aspoň mně to tak přišlo – a i když nám bylo pouhých devět, člověk viděl, jak se v něm probouzí mužství: silný krk s místem pro ohryzek; dlouhé, silné nohy, které mu vyčuhovaly z krátkých kalhot, když jsme seděli u kněze v kruhu; svaly rýsující se pod kůží, světlé chloupky nad jeho koleny. Stále měl ty stejné nepoddajné vlasy, vlnité a černé; a stejné oči, tmavé a lehce rošťácké. Myslím, že jsme jeden druhého poznali, i když jsme to nedali najevo. Ale po několika prvních setkáních jsme si začali povídat. Už si nevzpomínám, o čem jsme mluvili. Jak se člověk jako dítě dá dohromady s jiným dítětem? Možná jednoduše přes společné zájmy. Anebo je to něco, co leží hlouběji a čehož je vše, co člověk řekne nebo udělá, nějakým bezděčným kódem. Každopádně jsme spolu hned našli řeč. Zcela přirozeně. Po hodinách katecheze, které byly v úterý a čtvrtek odpoledne, jsme jeli tramvají až do centra, projeli kolem zoologické zahrady s neonovým lvem nad vstupní branou, kolem Paláce století s velkou kupolí, vystavěného Němci na oslavu výročí něčeho, co si už nikdo nepamatoval. Po železných mostech jsme přejížděli přes poklidně plynoucí hnědou řeku Odru. Po cestě byla spousta prázdných parcel, takže město připomínalo ústa s chybějícími zuby. V některých blocích stála jen jediná, začouzená budova jako nějaký špinavý ostrov v černém moři.

O našich výletech jsme nikomu neříkali – naši rodiče by to nedovolili. Matka by si dělala starosti: kvůli brunátným veteránům, kteří s odhalenými pahýly amputovaných končetin prodávali na trhu cetky, kvůli „úchylákům“ – to slovo jí sklouzlo ze rtů jako nějaký dvojúdý had, cosi nebezpečného a zároveň vzrušujícího. A tak jsme vždycky vyklouzli bez jediného slova a představovali si, že jsme piráti, kteří osamoceni projíždějí městem. V jeho společnosti jsem se cítil svobodný a zároveň v bezpečí. Chodili jsme k novinovým stánkům, prsty přejížděli po velkých, hladkých stránkách drahých časopisů a ukazovali si věci, které jsme tehdy jen stěží dokázali pochopit – asijské mnichy, africké domorodce, mexické skokany z útesů – a žasli nad nezměrností světa a nad barvami, které zářily zpod černobílých stránek.

Pak jsme se začali setkávat i jiné dny, vždycky po škole. Většinou jsme chodili ke mně. Na podlaze mého malého pokoje o šířce radiátoru jsme hrávali karty, zatímco matka byla v práci a babička nám nosila mléko a chleba posypaný cukrem. K němu jsme šli jen jedinkrát. Schodiště jejich domu bylo stejné jako to naše, tmavé a vlhké, nicméně nějakým zvláštním způsobem se zdálo studenější a špinavější. Uvnitř jejich bytu to ale vypadalo jinak – bylo tu více knih a nikde žádné kříže. Seděli jsme v Beniekově pokoji, stejně velkém jako ten můj, a poslouchali desky, které mu poslali příbuzní ze zahraničí. Právě tady jsem poprvé slyšel Beatles zpívat „Help!“a „I Want to Hold Your Hand“, což mě vrhlo do světa, který jsem si okamžitě zamiloval. Jeho otec seděl na gauči v obývacím pokoji a četl si knihu; nikdy předtím jsem neviděl nic zářivějšího než bílou košili, kterou měl na sobě. Byl to poklidný, potichu hovořící muž a já Beniekovi záviděl. Záviděl jsem mu proto, že já jsem nikdy skutečného otce neměl, protože můj otec nás opustil, když jsem byl ještě dítě, a od té doby ani moc nestál o to mě vidět. Jeho matku si pamatuji pouze neurčitě. Opékala nám ryby na grilu, sedávali jsme společně u stolu v kuchyni, ryba byla vždycky přesolená a vysušená, kosti mě bodaly zevnitř do tváří. Také ona měla černé vlasy, a ačkoli i oči měla stejné jako Beniek, kdykoli se usmála, nabíraly jakéhosi nepřítomného výrazu. Už tehdy mi přišlo zvláštní, že jako dítě pociťuji lítost vůči dospělému.

Jednoho večera, když se matka vrátila z práce, jsem se jí zeptal, zda by s námi Beniek nemohl bydlet. Chtěl jsem, aby byl jako můj bratr, abych s ním mohl být pořád. Matka si sundala dlouhý kabát a pověsila ho na háček u dveří. Z výrazu její tváře jsem poznal, že nemá dobrou náladu.

„Víš, Beniek je jiný než my,“ prohodila s úšklebkem. „Součástí naší rodiny by nikdy být nemohl.“

„Jak jiný,“ vysoukal jsem ze sebe zaraženě. Ve dveřích kuchyně se objevila babička s utěrkou v ruce.

„Nech toho, Gosio. Beniek je hodný chlapec a teď půjde k přijímání. A pojďte oba, nebo vám to vystydne.“

Jednoho sobotního odpoledne jsme s Beniekem a několika dalšími dětmi z naší čtvrti hráli na honěnou na ulici před naším domem. Vzpomínám si, že byl teplý a vlahý den, slunce nesměle nakukovalo skrze mraky. Hráli jsme si, běhali, poháněni stoupající teplotou vzduchu a se zdánlivou ochranou baldachýnu kaštanů. Hra nás natolik pohltila, že jsme si ani nevšimli padající tmy a začínajícího deště. Chodník se vlhkem zbarvil do černa a my si po parném dni vychutnávali vlhkost s vlasy přilepenými k obličeji jako mořské řasy. Živě si takto Benieka vybavuji, jak běhá zcela pohroužen do hry, plný radosti a zcela svobodný. Když jsme se vyčerpali a déšť nám promočil šaty skrz naskrz, pospíchali jsme k nám domů. Babička stála u okna, volala na nás a křičela, že nastydneme. Uvnitř nás hned odvedla do koupelny, donutila nás svléknout se a osušit. Už tehdy jsem si uvědomoval, že chci Benieka vidět nahého, rychlost toho přání mě samotného překvapila a srdce mi poskočilo v hrudi, když se skutečně svlékl. Tělo měl pevné a plné tajemství, bílé, ploché a silné jako muž (anebo alespoň to jsem si tehdy myslel). Bradavky měl větší a tmavší než já; penis mohutnější a delší. Ale nejvíce mě zmátlo, že ho měl na špičce obnažený, jako žalud, s nimiž jsme si hráli na podzim. Nikdy jsem penis nikoho jiného neviděl, a tak jsem si říkal, zda s tím mým není něco v nepořádku, anebo zda tohle měla matka na mysli, když říkala, že Beniek je jiný. Tak či onak tato odlišnost mě vzrušovala. Když jsme se osušili, babička nás zabalila do velkých prostěradel a já měl pocit, jako kdybychom se právě vrátili z cesty do nějaké zázračné země. „Pojďte do kuchyně!“ zavolala na nás s neobvyklou radostí v hlase. Seděli jsme u stolu, pili horký černý čaj, přikusovali k němu vafle a já si nedokážu vybavit, že by mi někdy něco chutnalo víc. Byl jsem úplně omámený, cosi, jakási jemná bolest, mě brnělo uvnitř.

Konečně nadešla chvíle našeho výletu před prvním přijímáním. Jeli jsme na sever, k Sopotám. Byl to onen druh raného léta, jež vymazává vzpomínku na jiná období, čas, kdy vás světlo a teplo uchopí a předloží jako krmi absolutnu. Jeli jsme autobusem, zhruba čtyřicítka dětí, do uzavřeného rekreačního střediska poblíž lesa, za nímž se rozprostíralo moře. Na pokoji jsem bydlel s Beniekem a dvěma dalšími chlapci, spali jsme na palandách, já nad ním. Chodili jsme na procházky, zpívali a modlili se. Taky jsme hráli biblické hry, které nám organizoval otec Klaszewski. Navštívili jsme v lese starou dřevěnou kapli, skrytou mezi háji borovic, a jako vojsko poslušných andělů se modlili růženec.

Odpoledne jsme měli volná. S Beniekem a dalšími chlapci jsme chodili na pláž a koupali se v chladném a bouřlivém Baltském moři. Pak jsme se já i on osušili a ostatní opustili. Lezli jsme po písečných dunách a brodili se měsíční krajinou pláže, dokud jsme nenašli dokonalý hřeben: vysoký a ukrytý jako kráter spící sopky. Tady jsme se schoulili jako unavení čápi po přeletu přes moře a usnuli s laskavým letním vánkem v zádech.

Poslední večer pro nás vedoucí uspořádali tanec, oslavu blížící se slavnostní události. Z jídelny udělali diskotéku. Dostali jsme sladký ovocný kompot, slané tyčinky a z rádia hrála hudba. Nejprve jsme se všichni styděli, neboť jsme měli pocit, že jsme doslova tlačeni do dospělosti. Chlapci v krátkých kalhotách a podkolenkách stáli na jedné straně místnosti, dívky v sukních a bílých blůzkách na druhé. Poté, co jednoho z chlapců vyzvala k tanci jeho sestra, začali jsme se na taneční parket přesouvat všichni, někteří v párech, jiní ve skupinách, pohupovali jsme se, poskakovali, rozjařeni pitím, hudbou i vědomím, že tohle všechno je skutečně pro nás.

S Beniekem jsme tančili ve volné skupině s chlapci z našeho pokoje, když najednou bez varování zhasla světla. Venku už padla noc a nyní pronikla i do místnosti. Dívky začaly vřeštět, ovšem hudba pokračovala. Cítil jsem se pln radosti, jako by mě najednou opojily možnosti tmy a nějaká neznámá bariéra v mé mysli ustoupila do pozadí. Vedle sebe jsem vnímal obrysy Beniekova těla a z noci se jako vlk vyplížila potřeba ho políbit. Bylo to vůbec poprvé, kdy jsem vědomě chtěl někoho přitáhnout k sobě. Ta touha mě dostihla jako zřetelný vzkaz odkudsi z hlubin, z místa, které jsem nikdy nevycítil, leč okamžitě rozpoznal. V transu jsem se posunul k němu. Jeho tělo nevykázalo žádný odpor, když jsem ho přitáhl k sobě a objal, ucítil jeho tvrdé kosti, přiblížil svou tvář k jeho a cítil teplo jeho dechu. Právě tehdy se světla znovu rozsvítila. Jeden na druhého jsme pohlédli s očima plnýma strachu, vědomi si lidí stojících kolem nás a pohlížejících na nás. Odtáhli jsme se od sebe. A i když jsme dál tančili, hudbu jsem nevnímal. Přenesl jsem se do vize svého života, jež působila tak závratně, až se mi z toho zatočila hlava. Z pohřbených slz a tužeb se najednou zhmotnila hanba, těžká a živá.

Toho večera jsem ležel potmě v posteli nad Beniekem a pokoušel jsem se zkoumat jeho hanbu. Připomínala mi čerstvě narostlý orgán, monstrózní a pulsující, jenž se najednou stal součástí mě samotného. Vůbec mě nenapadlo, že Beniekovi by se mohlo honit hlavou totéž. Přišlo mi nemožné uvěřit, že by se v mé pozici mohl nacházet někdo jiný. Znovu a znovu jsem si ten okamžik přehrával v hlavě, sledoval jsem sebe sama, jak ho přitahuji k sobě, hlavu jsem převracel na polštáři a přál si, ať je to pryč. Skoro se rozednívalo, když mi spánek konečně přinesl úlevu.

Následujícího rána jsme stáhli prostěradla z postelí a sbalili si věci. Kluci byli vzrušením celí bez sebe, mluvili o diskotéce, o tom, které z holek byly nejhezčí, o tom, jak se těší domů a na pořádné jídlo.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog

Kapitola první