Sheryl Browneová: Vzorná chůva

Copyright © Sheryl Browne 2018

Translation © Lukáš Bartoněk, 2020

ISBN 978-80-249-4314-5

Tato kniha je dílem beletrie. Jména, postavy, firmy, organizace, místa a události jiné než ty, které jsou jasně uvedeny ve veřejné internetové databázi, jsou buď výsledkem autorčiny fantazie, nebo jsou použity fiktivně. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, místy a osobami, žijícími nebo zesnulými, je čistě náhodná.

Mé rodině, která mi bezvýhradně poskytovala svou lásku a podporu, když jsem ji nejvíce potřebovala.

Mému malému bráchovi. Chybíš mi.

Drewovi. Inspiroval jsi mě.

Bez tebe by zápletka této knihy asi nebyla kompletní.

Všechny vás miluji.

PROLOG

PŘED OSMI LETY

Grace nejistě vykročila pozpátku z domu. Mazlavé bláto, které jí protékalo mezi prsty, vůbec nevnímala. Svýma obrovskýma očima barvy koňaku, ozářenýma světlem ohně, strnule a bezmocně sledovala, jak plameny hladově olizují záclony v ložnici jejích rodičů. Snažila se jim přece vysvětlit, že nemohla za to, co se přihodilo Ellie.

Zatímco se tenkrát jejich máma spolu se třetím manželem bavili na večírku, mladší sestra Ellie se Grace bez ustání motala pod nohama. Koukala, jak se svými kamarády zapalují prskavky a kreslí svá jména do tmavě modrého inkoustu oblohy. Ellie to chtěla dělat taky. Nakonec jí to Grace slíbila; udělala by cokoliv, jen aby ji uklidnila. Aby na ni sestřička nežalovala mamince, že kouřila, a nerozšířila tím akorát Gracin seznam neřestí.

Ellie nezapomněla. Když se Grace vplížila do postele, její sestřička byla ještě vzhůru a fňukala. Grace ji chtěla utišit, nakonec ale svou marnou snahu vzdala. Po špičkách se opět vydala po schodech dolů, aby z krabice v kuchyni přinesla balíček se zbylými prskavkami.

Ellie obrovskýma hnědýma očima v úžasu sledovala, jak Grace škrtla sirkou a zažehla ohňostroj, ze kterého se s praskotem rozletělo po celé ložnici na tisíc jiskřiček světla. Když Ellie prskavka popálila, kvílela jako o život. Zbytečně se ji Grace snažila uklidnit. Nechtěla sestře ublížit. Tušila však, že jí nikdo neuvěří. Jako vždycky.

Najednou se u okna objevila postava. Bičovaly ji plameny jako jazyky zlé saně. Grace znovu udělala krok dozadu a její srdce vynechalo jeden tep. Nemohla za to. Snažila se jim to vysvětlit. Říkala Ellie, aby držela ohňostroj co nejdál od těla. Neposlouchali ji. Oči její mámy planuly divokým žárem. Na rtech stále měla rtěnku, krvavě červenou, jakýsi zlověstný červený lem úst, kterými jí nadávala: „Ty pitomče. Podívej, co jsi provedla. Podívej se, co jsi provedla!“

Držela Ellie v náručí. V dlani svírala její baculatou ručičku a mířila jí na Grace na znamení obvinění. Elliiny prsty byly poseté puchýřky. Stejně tak její stehno, na které rozžhavená prskavka dopadla.

Jen co se máma prosmýkla kolem Grace, aby vzala Ellie na pohotovost, její nevlastní táta se ujal slova. „Já tě tam zavezu,“ nabídl se, ve skutečnosti však nechtěl. Grace to vyčetla z jeho necudného pohledu, kterým na ni zíral.

„Nebuď směšný!“ vyjekla rozzlobeně máma. „Nalil ses pivem, kolik se do tebe vejde. Akorát… se o ni postarej,“ dodala. Vtom se Grace vyděsila až do morku kostí. Nechtěla s ním zůstat sama. Dívat se, jak zatahuje žaluzie, aby se pak odvrátil od okna a se skleněným, nepřítomným pohledem si rozepnul opasek.

Grace zaslechla houkání sirény, které neustále sílilo. Hrůzou se jí rozechvěl žaludek a v krku ji svíral dusivý kouř. Prudce odtrhla svůj pohled od okna a pozpátku zamířila do bujně zarostlého zákoutí zahrady.

✩

Mark si nasadil nezbytnou ochrannou obuv a rukavice, zhluboka se nadechl a vešel dovnitř. „Inspektor Cain,“ představil se uniformovanému, notně pobledlému strážníkovi v hale a předložil průkaz totožnosti. Byl to mladý chlapík – podle Marka vypadal zhruba na dvacet až pětadvacet, snad krátce po zkušební době. Mark byl před dlouhými sedmi lety, kdy se setkal s první obětí své kariéry, zhruba stejně starý. Jen tak tak, že tehdy nevyzvracel snídani. Nicméně celá rodina včetně malého dítěte obrácená v popel, to byl křest ohněm se vším všudy. „Seržantka Moyesová?“ zeptal se.

„Dětský pokoj. První dveře vlevo nahoře,“ odpověděl strážník a ztěžka polknul.

Mark přikývl a soucitně se na něj podíval. „Dejte si pauzu,“ navrhl. „Nadýchejte se trochu čerstvého vzduchu.“ Ne že by byl hnilobný zápach venku cítit nějak výrazně méně než tady uvnitř. Jakkoli byl smrad shořelého dřeva a střelného prachu štiplavý, nemohl přebít odporně nasládlý pach spáleného masa, připomínající nedělní opékané sele. Mark si dobře pamatoval časy, kdy se jako malý kluk těšíval k babičce a dědečkovi, aby nemusel doma poslouchat nekonečné ostré hádky. Jednou se cestou přimotal k dopravní nehodě, kde řidič, uvězněný ve svém autě, zahynul v plamenech. Od té doby se k pečenémumasu nemohl ani přiblížit.

„Jsem v pohodě, pane,“ ujišťoval ho strážník se stoickým klidem. Marka však nepřesvědčil.

„Poslechněte,“ naléhal Mark. „Sám jsem už taky párkrát nevolností znehodnotil důkazy. Poznám příznaky, věřte mi.“

„Pane,“ řekl strážník s pohledem, ve kterém se mísily rozpaky i úleva, a zamířil k předním dveřím.

Mark ho sledoval, jak vychází, a vzápětí sebral odvahu, vyšplhal po schodech a zamířil přímo do dětského pokoje. Uvnitř stála Lisa Moyesová, Markova detektivní seržantka. Prohlížela si drobné tělíčko v posteli. Byl tam také seržant Cummings – Marka silně tížila pochybnost, jestli vůbec ví proč. Že by první respondent? Asi ne. Líný parchant. Nejspíš se vracel z nějakého pokoutního srazu ve městě. Zastavil se jen tak ze zvědavosti.

„Cummingsi.“ Mark se odměřeně uklonil na pozdrav a vykročil směrem k Lise Moyesové. Kolegu Cummingse, šovinistického lumpa, zrovna dvakrát nemusel. Sexuální obtěžování zřejmě bral za jeden z benefitů svého zaměstnání.

„O co jde?“ zeptal se Lisy, která jeho soustředěný pohled neopětovala. Z pohybu ruky, kterou si přejela pod nosem, Mark vytušil, proč. Křehká a půvabná Lisa s blond vlasy, záměrně střiženýminakrátko, musela pracovat a prosadit se v chlapském prostředí. Proto byla vždy tak pragmatická a odměřená – jako někteří z kolegů. Mark však nepochyboval, že když je sama matkou, v téhle situaci jí to dlouho nevydrží.

„Mladá dívka,“ odpověděla nakonec Lisa, „běloška ve věku asi čtyř let. Příčina smrti…“ zarazila se, když se jí zlomil hlas, a upřela pohled na strop.

„Nadýchala se kouře,“ dodal Cummings. „Dveře byly zavřené. Měla však štěstí – lepší, než kdyby zaživa uhořela. Nedovedu si představit, co se jí asi honilo hlavou, když slyšela křičet mámu i tátu. Chudák, musela být zděšením bez sebe.“

Vtom se Lisa otočila. „Ty jsi ale blb, Cummingsi,“ zabručela, vztekle se kolem něj prodrala a zamířila ke dveřím.

Cummings ji zmateně sledoval. „Co tohle mělo znamenat?“ zeptal se poněkud bezradně a otočil se zpět k Markovi.

Mark si povzdechl a zavrtěl hlavou. Dvakrát ženatý a rozvedený Cummings nikdy neměl potomky. Dovtípit se, co asi holčička prožívala, však nebylo nic těžkého.

„Lisa má dvě děcka, není jim ještě ani pět,“ podotkl popuzeně. Když obrátil svou pozornost k malé holčičce, srdce i celé tělo se mu sevřely úzkostí. Děvčátko v dětské posteli bylo zkroucené jako plod v děloze, v puse mělo zasunutý palec a tisklo k sobě jednookého medvídka Pú.

Mark si nechal chvilku, aby se vzpamatoval. Ani on už neměl děti. S manželkou Melissou kdysi měl synka. I když chlapeček pobyl na světě velmi krátce, Mark prožíval zármutek mnohem víc, než byl sám ochoten přiznat. Když se díval, jak Melissa v náručí kojí své předčasně narozené dítě, uvědomoval si, že v něm potřebuje mít silnou psychickou oporu. Jakmile Jacobovy křehké plíce vydechly naposled, srdce jí pukalo žalem. Krutým způsobem ztratila synka, sotva se narodil. Několik bezútěšných týdnů bojovala s hlubokou temnou depresí. Mark uvnitř umíral smutkem. Zřejmě jediným člověkem, který byl schopen vnímat jeho vnitřní bolest a frustraci, způsobenou hned dvěma potraty za sebou, byla Lisa.

Ne, fakt nebylo složité si představit, jak může být malé dítě za takových okolností vyděšené. Mark ztěžka polkl, zavřel oči a věnoval holčičce tichou modlitbu. Pak se znovu obrátil ke Cummingsovi. „Klidně můžeš jít domů,“ řekl unaveně.

„Ale ne, pročpak?“ zeptal se Cummings a pozorně sledoval Marka, jak kráčí ke dveřím. Od chvíle, kdy ho Mark přistihl, jak osahává jednu z asistentek, a pokusil se ho sundat k zemi, byl Cummings nervózní, kdykoli se k němu přiblížil. Když zjistil, že se Mark zabývá taky jeho drobnými přestupky se zabavenými předměty, neklid v něm ještě vzrostl. Povětšinou šlo o drogy, nic vážnějšího, v žádném případě však nebylo možné nad tím mávnout rukou. Mark si všiml, že Cummings ho taky potichu sleduje. Jako by snad čekal, až se Mark dopustí nějaké chyby, aby ji pak mohl proti němu použít, pokud by chtěl sdělit své podezření jejich nadřízeným.

„Jsi tu navíc,“ podotkl Mark. „Myslím, že k žádnému zločinu tady nedošlo.“

Cummings vypadal, jako by byl na vážkách. „Ale nejsou tady stopy po podpalovači?“

„Dělali si táborák,“ připomněl mu Mark. „Všude kolem ohniště samé žhavé uhlíky a zbytky lahví od alkoholu, měli večírek. Podpalovač asi použili proto, aby nemuseli party odložit kvůli dešti.“

Oheň jim aspoň hořel, jak měl, že? pomyslel si unaveně. Idioti, nechají pevný líh v kuchyni, od zbloudilé jiskry se vznítí výpary – a prásk, oheň jak v pekle je na světě. Mark potlačil nával hněvu. Co asi tak čekali, když měli doma čtyřleté dítě a takhle si zahrávali?

„Posoudím, jestli bude třeba přivolat forenzní specialisty. O všechno ostatní se postarám já spolu se seržantkou Moyesovou. Jakmile dorazí koroner, můžeš klidně odejít  a pořádně se dospat. Vypadáš, že by ti to mohlo prospět.“ Poslední slova vyřkl jízlivým tónem. Měl na paměti, jak rád Cummings brouzdá po čtvrtích červených luceren.

Odvrátil se od něj a zamířil k hlavní ložnici. Nasládlý zápach zde byl silnější; z měďnatého odéru spálené krve bohaté na železo, prodchnutého pachem grilovaného masa, se Markovi zvedal žaludek. Potlačil dávivé nutkání a přiměl se vejít dál do místnosti, přičemž málem šlápl na ostatky jednoho z těl. Nejspíš matka, usoudil. Její ohořelé tělo leželo téměř ve stejné skrčené poloze jako malá holčička. Spíš než strach však byly příčinou stažené svaly. Očividně se snažila dostat ke dveřím.

Prošel kolem postele a jen s vypětím překonával nutkání ke zvracení. Otec měl zjevně namířeno k oknu. Ve zčernalém, na uhel spáleném těle, sotva rozpoznatelném jako lidské, měl přiškvařené oblečení i záclonu.

Bolest, kterou museli vytrpět, si Mark nedokázal ani představit. Zemřít na udušení kouřem je snad méně trýznivé, říkal si, když znovu pomyslel na mrtvou holčičku. Ostatně, forenzní specialista ho kdysi o tom ujišťoval. Každopádně odešla ze života strašným způsobem. Sakra. Mark odtud potřeboval vypadnout. Normálně se nadechnout. Potlačil svůj hněv, vrátil se zpátky na podestu a přemýšlel, co by měl dělat.

Vyšel ven, zhluboka nasál o něco méně štiplavý vzduch, rozhlížel se a uvažoval o poloze domu. Izolovaný venkovský objekt někde na hranici Worcesteru a Herefordshiru. Už předtím si všiml, že pozemek není oddělen od silnice plotem ani bránou.

Upřeně hleděl do lesa na opačné straně silnice a přemýšlel o možnostech, kudy by mohly vést hranice pozemku. Vtom k němu přistoupila seržantka Moyesová. „Jak to jde?“ zeptal se jí.

„Pomalu,“ povzdechla si Lisa. „Poslala jsem jednoho ze strážníků do místní hospody. Majitel se durdil, že ho budí bušením na dveře, ale potvrdil, že tady večer byl a nevšiml si žádných hádek ani podezřelých incidentů. Většina hostů byla zjevně z okolí. Předá nám několik jmen.“

„Jasně,“ přikývl Mark. „Ale já se ptal, jak je tobě?“

„Dobře. Jsem v pohodě,“ ujišťovala ho Moyesová s pohledem upřeným vpřed.

Mark si všiml jejích zaťatých čelistí. „Kecáš.“

Lisa spustila ramena dolů. „Fakt,“ řekla a rukou si přejela přes krátký sestřih. „Mrzí mě, jak jsem se chovala. Prostě… Cummings dokáže bejt občas pěkně bezohlednej kretén.“

Mark soucitně povzdechl. „To mi povídej.“

„Dokážu si představit,“ zarazila se a zalapala po dechu, „jak musela být ta holčička vyděšená. Kdybych já ztratila své dítě, nevěděla bych, kde mi hlava stojí. Snad jediné malé plus je, že se rodiče nebudou muset trápit – panebože…“ Těsně sevřela oči. „Promiň, Marku. Nepřemýšlela jsem  o tom, co plácám…“

„To nic,“ opáčil hbitě Mark.

Lisa očividně přišla všemu na kloub. „A jak se vede Mel?“ zeptala se nemístně zvesela.

„Dobře,“ ubezpečoval ji Mark, který byl rád, že může mluvit o své ženě. „Vrhla se do práce. Podařilose jí získat pár zakázek pro střediska lokálních řemesel, takže… Jupí, daří se jí bezvadně.“

Navenek se Melissa a Lisa od sebe lišily jako den a noc. Postavou vyšší Mel nosila dlouhé, jemně zvlněné vlasy s lehce měděným nádechem. Byla hloubavá, otevřeně se projevovala spíše zřídka, jen pokud k tomu cítila pádný důvod. Byla starostlivá. To měly společné s Lisou, zde však výčet končí. Lisa byla rozhodně přímočařejší a pro ostré slovo nikdy neměla daleko. Nicméně, vnitřně pocházely obě ze stejného zrna; byly odhodlané zarputile se rvát se životem, jakkoli se s nimi nemazlil. Protože Lisa měla za sebou vztah s násilníkem, nebylo se čemu divit, že k neotesanci jako Cummings necítila ani špetku respektu. Mark by jí to do očí nikdy neřekl; sám však vyrostl v surovém prostředí, a proto si vůči ní počínal velice ohleduplně. Když Mel potřebovala spřízněnou duši, našla ji právě v Lise. Mark jí byl za to vděčný.

Zabloudil v mysli k Mel, která poslední dobou neustále sedávala u hrnčířského kruhu. Usmál se. Dokázala se vyhrabat z nekonečné beznaděje, do které upadla po ztrátě dítěte. Založila si byznys na zelené louce. Mark jenom žasl.

„Skvěle,“ podotkla Lisa se zjevným potěšením. „A stále ještě se pokoušíte… ehm… však víš.“

Z jejího výrazu Mark pochopil, co naznačuje. „Stále se snažíme,“ svěřil se. A doufáme, doplnil v duchu. Snad se jim jednoho dne nějakým zázrakem dostane požehnání a přivedou na svět dítě. Oba po něm zoufale toužili.

„Seš kus chlapa,“ culila se Lisa. „Kdo by ti odolal?“

Mark zavrtěl hlavou. „Znám pár takových.“

„A k tomu ještě skromnej. Moje srdce tluče pro tebe.“ Nápadně zamrkala očima. „Hele, víš, jak se říká, zkušenost dělá mistra a tak podobně. Jednou to přijde,“ řekla a přes rameno uviděla, jak z domu vychází jeden ze strážníků. „Zřejmě ve chvíli, kdy to budeš čekat nejmíň. Jen vydrž, detektive.“

Pousmál se, když mu ukázala palec nahoru a otočila se za uniformovaným strážníkem. Modlil se za to, aby se jim oběma přání splnilo. Povzdechl si a znovu se soustředil na úkol vyměřit pozemek.

„Jdu zpátky dovnitř,“ řekla Lisa. „Právě odnášejí těla.“

Mark zdvihl obočí a otočil se. Její odvaha ho překvapila. Rád překonával strach se vztyčenou hlavou. Sám se jako kluk velice bál svého otce. Postavit se mu tváří v tvář se odvážil až později. Ale Lisa byla před chvílí očividně rozrušená. „Jsi si jistá?“ zeptal se jí. „Pořád to můžeš vzít za mě tady venku a dovnitř půjdu já.“

Lisa rezolutně přikývla. „Chtěla bych být s ní. Ujistit se, že je v pohodě – pokud to dává nějaký smysl.“

„To se ví, že dává,“ přikývl Mark s chápavým úsměvem. Všechno bylo zbytečné. Holčička byla mrtvá. Pokud se ale Lisa ubezpečí, že se s ní zachází něžně, možná se jí do jisté míry uleví.

Pokynul jí, aby šla. Vyrazil kolem domu do zahrady za ostatními strážníky a vytáhl z kapsy zvonící mobil. Bude to asi vrchní inspektor Edwards. Čeká na zprávu, jak si Mark vede, když byl podle nedávného psychologického vyšetření na hraně způsobilosti k výkonu povolání. Ano, pokazil si reputaci, když se naštval na Cummingse. Na to, že srazil k zemi kolegu, nebyl zrovna dvakrát hrdý, ale ten kripl si to zasloužil. A ano, tenkrát balancoval na kraji propasti, po pohřbu nebyl jeho psychickýstav nic extra. Teď však už byl k práci zcela způsobilý.

Ale když se podíval na displej, Edwards to nebyl. „Mel? Co se děje?“ zeptal se. Hlodala v něm zlápředtucha.

„Nic se neděje,“ ujistila ho Mel. „Má snad ženská volat svému manželovi, jenom když má nějaký problém?“

Mark koukl na hodinky. „Je šest hodin ráno.“

„Nééé, opravdu?“ hlesla Mel a předstírala překvapení. „Ty jo, přesně na to jsem myslela, když jsem naprázdno šmátrala po tvém těle.“

„Promiň,“ omluvil se Mark rozrušeně. Soustředil pozornost na to, co se děje v dolním koutě zahrady. „Nechtěl jsem tě probudit. Volali mi z práce. Nechal jsem vzkaz u konvice.“

„Dole jsem ještě nebyla. Ležela jsem v posteli a pilně přemýšlela o tenké modré čáře.“

„Prosím?“ nechápal Mark. Duchem byl již úplně mimo.

„Tenká – modrá – čára,“ zopakovala Mel pomalu. „Jen přemýšlej, inspektore.“

„Cože?“

„No, mám tady modré a růžové čáry a… Řekla bych, že jsi odvedl velmi důkladnou práci, inspektore Caine.“

Mark si nebyl jistý, zda ji dobře slyší, a zastavil se. Říkala snad… Panebože. Praly se v něm protichůdné emoce a přejel si rukou po vlasech. Bylo mu zároveň do skoku i do pláče. Kvůli Mel by rád sršel štěstím, ale copak mohl? Tady? Teď? „Mel, budu ti muset zavolat později,“ vysoukal ze sebe sevřeným hlasem. „Nemám…“

„Marku?“ Mel ho nevěřícně přerušila. „Slyšels, co jsem právě řekla?“

„Ano, slyšel… Víš… Nemůžu teď mluvit, Mel,“ soukal ze sebe a frustrovaně si promnul čelo, když viděl, že k němu dva policisté někoho vedou. „Spěchám…“

„Ach,“ povzdechla si hořce zklamaným hlasem.

„Požár domu,“ vysvětlil Mark rychle. „Rodina. Jsou tu mrtví. Musím…“

„Ale ne.“ Mel zjevně okamžitě pochopila, v jaké je situaci. „Tak běž,“ vybídla ho, právě když se všichni tři zastavili přímo před ním. „Zavolej mi, hned jak budeš moct.“

„Zavolám,“ slíbil Mark chraplavě. Když viděl pláč a zděšení v očích dalšího dítěte, těžko mohl zůstat chladný. Ta holčička v šílené vřavě kolem zjevně unikla jejich pozornosti. Byla stále oblečená v pyžamu s potiskem jednorožců a třásla se od hlavy až k patě. Po tvářích zamazaných od sazí jí stékaly slzy, vyděšené koňakově zbarvené oči jí lezly z důlků.

„Do prdele,“ zamumlal Mark pod vousy. „Kde byla?“ zeptal se jednoho z policistů.

„Schovávala se ve křoví,“ odpověděl strážník a kývl hlavou směrem ke stromům za sebou.

„Vypadá to, že nechtěla, aby ji našli,“ poznamenal jeho kolega.

„To mě nijak nepřekvapuje.“ Markovi se sevřelo srdce úzkostí. Když se ohlédl na děvče, ani nevěděl, co má říct nebo jak by mu mohl pomoct. Neexistovala nejmenší naděje, že se holčička z té hrůzy, která se kolem ní odehrála, brzy vzpamatuje. Pokud vůbec někdy.

„Můžeme ji nechat s vámi, pane?“ zeptal se první policista. „Musíme odstranit trosky z podesty.“

Mark přikývl. „Jděte,“ řekl jim. „Zavolejte sem ještě jednu sanitku a cestou dejte zprávu seržantce Moyesové, ano?“ dodal, když odcházeli. Nehledě na to, že neměl ponětí, jak si počínat, protokol nařizoval, aby při jednání s dětmi byla přítomna policistka.

„Ahoj,“ pozdravil holčičku, když se k ní obrátil. Snažil se ji uklidnit přívětivým tónem. „Jsem detektivní inspektor Cain.“ Děvčátko na něj zíralo skrz chomáč šedavých vlásků. „Zkráceně Mark,“ doplnil. „A jak se jmenuješ ty?“

„G… Grace.“

„Grace. Pěkné jméno,“ prohodil s úsměvem Mark, který by rád udělal víc, než tam jen bezradně postával. „Bydlíš tady, Grace?“ zeptal se jemně.

Holčička se letmo podívala za něj, přikývla a pak rychle sklopila zrak.

Situace k pohledání. Zoufalý Mark se v té chvíli cítil zcela bezradně. Povzdechl si, svlékl bundu a přikrčil se na její výšku.

Když se k ní skláněl, všiml si, jak sebou vylekaně trhla.

„Aby ses zahřála,“ řekl. „Chvěješ se zimou jak osika.“ Znovu se usmál a modlil se, aby jí nepřivodil ještě více zděšení a zmatku.

Snažil se udržet její pohled. Jakmile ji zabalil do bundy, zřetelné obavy jí z očí částečně ustoupily.

„Můžeš mi říct, Grace, co se stalo?“ zeptal se potichu a přitáhl jí límec těsněji ke krku.

Opatrně si prohlédla jeho oči. Ty její jsou široké a tmavé, postřehl Mark, když se podívala na dům a pak znovu na něj.

„Spala jsem,“ odpověděla a na vteřinku provinile uhnula pohledem. Žádné překvapení. I když jí pyžamo schlíple viselo na vyzáblém těle a svým chováním připomínala vyjukanou pětiletou holčičku, ve skutečnosti vypadala zhruba na dvanáct, možná třináct. Příliš mladá, aby takové věci zvládla, říkal si Mark, ale dost stará na to, aby si uvědomila, že jí možná zahynula celá rodina. „Ale něco mě vystrašilo,“ řekla. „Rachot.“

„Rozbitého skla?“ vyzvídal Mark opatrně trochu víc.

Grace přikývla, pak se zhluboka nadechla a přejela si rukávem pod nosem.

Vloupání, uvažoval Mark, nebo řinčení skla? Řinčení, domníval se.

„Ucítila jsem kouř,“ prozradila Grace a znovu si utřela rukou nos. „Nevěděla jsem, co mám dělat. Volala jsem a křičela, ale nikdo nepřišel. Zkoušela jsem se dostat ven, ale nešlo to. Dostala jsem strach a…“

„Poslyš, zpomal trochu,“ nabádal ji Mark. Z pusy se jí řinul kvapný, škytavý proud zkomolených slov.

„Nevěděla jsem, co dělat,“ opakovala Grace a potlačila vzlyk. „Chtěla jsem probudit maminku a tatínka, ale…“

„Byl na podestě vidět kouř, Grace?“

„Ano,“ vzlykla. „A oheň. Nemohla jsem kolem něho ani projít. Nemohla jsem se přes něj dostat. Nevěděla jsem, co mám dělat.“

A tak utekla. Co jiného by jí taky zbývalo než shořet jak fakle, pomyslel si Mark rozzuřeně.

„Nechala jsem je být,“ řekla silně úzkostným hlasem, ze kterého Markovi běhal mráz po zádech.

„Neměla jsi na vybranou,“ odpověděl jí rázně.

„Má sestřička. Křičela. Nemohla jsem ji zachránit…“ soukala ze sebe polohlasem.

Marnost nad marnost. Zatímco Grace znovu sklopila svůj pohled k zemi, Mark se cítil bezmocně a přejel si rukou přes krk. Podělanej protokol, pomyslel si, když se dala do usedavého pláče, a narovnal se. Pokud dítěti žalem puká srdce, vzít ho do náručí snad není trestným činem, že ne? Chviličku váhal, ovšem jen co ještě jednou hořce zavzlykala, natáhl ruku a ovinul ji kolem ní.

Dívenka, která očividně potřebovala fyzický kontakt, se k němu ihned přitulila, objala ho svými pažemi a obličejem se mu pevně přitiskla k hrudi. Hlasité, srdceryvné vzlyky jí jen cloumaly. Mark ji hladil po vlasech a snažil se ji ukonejšit obvyklými slůvky útěchy.

„Nemůžeš za to, Grace,“ řekl chraplavě. Ona však plakala stále hlasitěji.

Zatímco byla k němu přilepená jako klíště, k jeho ohromné úlevě se objevila Lisa a běžela rovnou k nim.

„Právě dorazila sanitka,“ sdělila mu s varovným pohledem a zpomalila do chůze.

Mark její pohled přečetl a bezmocně pokrčil rameny. Má pravdu, o tom žádná. Jeho gesto by v příručce k péči a ochraně dětí jistě nefigurovalo jako příkladné, ale co jiného měl udělat? „Grace,“ řekl tiše, „teď musíš jet s Lisou. Do nemocnice,“ dodal hbitě, když na něj upřela vylekaný pohled. „Pokud ti nezajistím dostatečnou lékařskou péči, budu mít průšvih u svých nadřízených.“

Dívka mu znovu letmo koukla do očí. Její pohled byl i tentokrát plný obav.

„Všechno bude v pohodě, Grace,“ snažil se ji Mark uklidnit. Když si však uvědomil, jakou totální kravinu právě řekl, srdce se mu sevřelo úzkostí. Pro tohle dítě už nebude v pohodě nikdy nic. Jak bymohlo? „Hned jak budu moct, přijdu se na tebe podívat, ano?“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PROLOG