© David Glockner, 2020

ISBN 978-80-242-7001-2

Podzim 1903

Ta podivná ženská Vilemínu chytla přímo před chrudimským nádražím. Právě vystoupila z vlaku, rozlámaná a ohlušená neustávajícím rachotem kol. Těšila se na ticho a klid slatiňanského zámku, na Lotty, Ferdiho, a především na svého knížete. Už se nemohla dočkat, až dlaní přejede po jeho nablýskané pleši, o níž se směle dalo prohlásit, že je slušivá, a škádlivě se zeptá: „Franci, nezvětšila se ti zase tahle věc?“

Z nebe se snášel drobný déšť. Pod schůdky vagonu první třídy čekal nádražní sluha s deštníkem. Ostatní drážní zaměstnanci stáli v uctivém špalíru na hlavním nástupišti, přestože to od nich nikdo nevyžadoval. Ba naopak. Kněžna Vilemína Auerspergová podobné projevy oddanosti a lásky přímo nesnášela, ale nedávala to najevo. „Jednou jsi manželka říšského rady a s tím už nic nenaděláš. Je to protivná role, ale bohužel je doživotní,“ říkával její choť. Nebo do revoluce, dodávala v duchu Vilemína. Ti samí muži, kteří se jí teď uctivě klaní, si pak na ní a jejích dětech budou vybíjet zlost.

Rozdala povinné úsměvy, snesla uctivé poklony jakýchsi naprosto cizích lidí, postávajících v hale, a konečně vyšla na ulici, kde na ni čekal vyhřátý kočár. Jenomže než k němu došla, cosi velkého se jí připletlo pod nohy. Jen díky vrozené hbitosti nedošlo ke karambolu, kterým by se jistě místní drbny bavily až do Vánoc. Ztuhla v nebezpečném předklonu. Z té věci pod ní se ozval tenký hlásek: „Milostpaní! Věnujte mi chvilku.“

Narovnala se a ustoupila o krok. Teprve teď viděla, že to, co považovala za zatoulaný balík, je lidská bytost. Z umouněného kulatého obličeje k ní vzhlížely dvě světle modré oči.

„Chvilku? Spíš chceš nějakou minci, ne?“

Pokynula své komorné, aby tu věc vyřídila. Ale stvoření u jejích nohou si všechno představovalo jinak. Popadlo minci a než se Vilemína nadála, už se sápalo po její ruce. „Dovolíte, milostpaní? Vaši dlaň…“

Podle hlasu ani obličeje se nedalo poznat, jestli je to muž nebo žena. Dokonce ani podle oblečení, protože to sestávalo z jakýchsi dovedně navrstvených pytlů. Nicméně ta podivná bytost prokázala velkou sílu a vehemenci, protože mnohem dříve, než stačil někdo zasáhnout, stáhla kněžně rukavici a dychtivě se zahleděla na linie v její dlani.

„Ajaj!“

Teatrální výkřik se změnil v bolestné zaúpění, když lokaj, který držel stráž u dvířek kočáru, dotěrnou věštkyni – nebo věštce – popadl a doslova odhodil stranou. „Zmiz, dokud můžeš,“ zasyčel. Chystal se pokyn doprovodit kopancem, ale kněžna ho zarazila. „Ne! Vždyť zas tak moc neprovedla.“

Obrátila se na svou komornou: „Dej jí další korunu. Nebo radši dvě. Aby nás neuřkla.“

To poslední mínila jako žert. Aby to bylo všem jasné, doprovodila slova mrknutím. Věštkyně to zahlédla a popadl ji amok. Vymrštila se a s obratností vesnického ratlíka začala kroužit kolem nich.

„Takže já jsem podvodnice, co,“ pištěla. Jako správný zkušený ratlík si držela bezpečný odstup. „To tedy nejsem!“

Bylo to tak směšné, že se Vilemína začala smát. K ní se přidalo i služebnictvo a pár cestujících, které hluk vylákal z haly. Věštkyni velké publikum ponouklo k téměř nadlidskému výkonu. Otočila se zády ke kněžně a jediným prudkým pohybem donutila všechny vrstvy svého oděvu, aby vylétly nahoru.

„Polib mi!“

Publikum se kácelo smíchy. Jeden pohotový mladík se shýbnul, nabral hrst štěrku a začal se drobnými kamínky do kostnaté zadnice strefovat. Měl dobrou mušku, takže ta smrdutá věc zmizela stejně rychle, jako se objevila. Věštkyně se stočila do klubíčka. Plačtivě oslovila kněžnu: „Jak tohle můžete dopustit, Jasnosti? Já vám chtěla jen vyjevit budoucnost.“

„Zatím jsi mi vyjevila něco jiného.“

Věštkyně si pohrdlivě odfrkla. Olízla minci, kterou před chvílí dostala od Vilemíniny komorné. „Mňam. Takhle chutná bohatství?“

„Už zmiz, ty důro,“ okřikl ji znovu lokaj. „A neprovokuj.“

„No jo. Ale ještě milostpaní pošeptám, co jsem viděla.“

A tehdy udělala Vilemína osudnou chybu. Místo, aby nechala věštkyni odehnat, pokynula jí, ať jí to cenné tajemství pošeptá.

Vilemína

1

Zima 1904

Chartúmské nádraží působilo děsivým dojmem. Stanice byla provizorně zřízena na břehu Modrého Nilu, a do města cestující přepravoval parník, o němž Vilemína, hned jak ho z dálky spatřila, prohlásila, že jí připomíná krmítko pro krokodýly. „Co jiného tahle kupa rezavého plechu může být?“

Proplést se mezi kupami prapodivných zavazadel na perónu se v první chvíli zdálo nemožné. Pětice cestovatelů bezradně stála u vlaku a kolem nich se vytvořil kruh brebentících domorodců rozličného věku, nabízejících své služby. Ti drzejší už polapili Vilemíniny kufry a bedny, v nichž byly pečlivě uloženy lovecké potřeby. Její manžel se gestikulací pokoušel do toho zmatku vnést pořádek a komorník Fritz, pořízek s tváří poďobanou od neštovic, jinak ale velký dobrák, se pokoušel umravnit samozvané nosiče pěstmi. Všechno marné.

A pak se z bludiště beden, pytlů, sudů a bůhví čeho ještě vynořil vysoký běloch a vyštěkl několik slov v místním dialektu. Během minuty se zdánlivě nezvládnutelná armáda nosičů seskupila do úpravného šiku a zamířila se zavazadly auerspergské lovecké výpravy na palubu převozního parníku.

Muž se knížeti a jeho ženě představil: „Vincent Hora. Váš lovecký průvodce.“

Na rozdíl od většiny evropských gentlemanů jeho tvář nezdobil knír, ale krátký plnovous, spíš strniště, které působilo poněkud zanedbaným dojmem. Levé obočí měl rozťaté špatně zhojenou jizvou. Jeho jasně modré oči měly v sobě cosi dětského, což velice kontrastovalo s jeho drsným zevnějškem. Také v jeho chování bylo mnoho protikladů. Jeho pohyby byly úsporné, téměř nepostřehnutelné, ale zároveň z nich vyzařovala jistota a tělesná síla.

Kněžna s lehkým obdivem pozorovala, jak spolehlivě a s lehkostí diriguje pro ni naprosto nepřehlednou bandu domorodců. Mnoho toho nenamluvil, ale když už něco řekl, mělo to, jak se zdálo, svou váhu. Přitočila se ke svému muži. „Kdo nám toho muže doporučil, Franci?“

„Hrabě Montenuovo. Vždyť to přece víš.“

„Aha. Nekonečný lovec Montenuovo. Ten, co k nám do Slatiňan jezdí na hony, i když žádné zrovna nepořádáme.“

„Přesně tak. Tvrdil, že Vincent Hora bude ten nejvhodnější průvodce. Navíc je to náš krajan.“

„Zdá se, že hraběti budeš muset poslat děkovný telegram. Můj první dojem je, že se tentokrát nespletl.“

Kníže se zasmál. Hrabě Montenuovo byl proslulý svou roztržitostí a zapomnětlivostí.

„Ale já stejně nespoléhal jen na toho starého popletu. Pana Horu mi doporučil i Fridrich August, budoucí saský král, který s ním také absolvoval loveckou výpravu. A hlavně náš další krajan v těchto končinách, rytíř von Slatin, generální inspektor Súdánu. Však se s ním brzy uvidíme. Můžeš ho podrobit důkladnému výslechu.“

„To také udělám. První dojem je báječný, ale přece jen tomu muži hodláme svěřit naše bezpečí a snad i životy. Nebude na škodu, když zjistím něco víc.“

Vpochodovali na palubu parníku. Plavidlo se odpoutalo od mola a dýchavičně směřovalo k druhému břehu. Pětice cestovatelů, tvořená knížecím párem, doktorem Foltánkem, rodinným lékařem a přítelem, Vilemíninou komornou Dorou a Fritzem, silným a čiperným mladíkem, který se velice osvědčil při domácích honech, se shromáždila na přídi. Po chvíli se k nim připojil i Vincent Hora. Kníže mu představil všechny členy výpravy. Kolesa, pohánějící plavidlo, vydávala děsivý hluk a tak musel téměř křičet. „Vím, že je to neobvyklé, ale téměř polovinu naší expedice tvoří ženy. Ale moje milovaná Willy se nedala odradit.“

Vilemína, mocně máchající vějířem, nadšeně přikyvovala. „Představte si, Vincente – mohu vám tak říkat, že? – nejdřív se mě snažili doslova opít rohlíkem. Prý naučná plavba po Nilu. Pyramidy. Katarakty. Velbloudi. Poušť. Krokodýli. Prostě věci, z nichž se člověku tají dech. A přitom díky britským koloniálním úřadům dokonalá civilizace. Prý to bude přesně ten druh mírného vzrušení, který potřebuji. A já jim na to málem skočila.“

„To byl původní plán,“ usmál se kníže. „Willy se pak měla vrátit domů, nebo strávit pár týdnů u Středozemního moře.“

„Přesně tak. Tu nudnou plavbu po Nilu jsem byla ochotna absolvovat. Ovšem jen s podmínkou, že se pak zúčastním i té zábavnější části. Té, která právě začíná.“

„S tím jsem zas nesouhlasil já. Tahat ženy do tak divokých a nehostinných končin se přece nikdo neodvažuje. Jenomže…“

Vilemína mu skočila do řeči: „Jenomže pak sis přiznal, že jsem stejně vášnivá lovkyně jako ty, a že střílím ze všech žen, co znáš, nejlépe. A že vlastně předčím většinu mužů.“ Lehce pozdvižené obočí naznačilo, že se toto srovnání týká i samotného knížete. „Ale ani tohle mého starostlivého manžela nepřesvědčilo. Přišel s teorií, že někdo se přece musí starat o naše děti.“

Zatímco kolesa parníku hlučně zápolila s proudem Nilu, kněžna Vincentovi objasnila, jak je to s jejich potomky. Tři už jsou dospělí a doma se ukážou jen na Vánoce a na pohřby. Nejstarší Kristýna se ve Vídni připravuje na svatbu s princem z Croi, její o dva roky mladší sestra Luisa tamtéž vymetá salony a zvažuje, který z desítek mladíků, kteří se okolo ní točí, by mohl být ten pravý. A Carl, Luisino dvojče, jinak vážný až zádumčivý mladý muž, zodpovědně dochází na vídeňskou Univerzitu přírodních zdrojů a věd. Jako nejstarší syn by měl převzít péči o rodové statky, a tak se zapsal na předměty, kvůli jejichž názvům z něj má nejmladší Ferdi legraci: Chov zvířat I. část, Lesnictví I. část, Využití lesů a Obecné zemědělství. „Ferdimu je čtrnáct. A pak máme ještě naši krásnou Lotty, té je šestnáct. Jak jistě chápete, v tomhle věku je neustálý rodičovský dozor přesně tou věcí, kterou si nepřejí. A vy jste ženatý, Vincente? Máte děti?“

„Jsem svobodný.“

Stručná odpověď kněžnu příliš neuspokojila. „A hodláte v tomto stavu setrvat?“

„To netuším.“

Na druhém břehu Nilu je čekal úplně jiný svět. Kolem řeky se táhl pruh pečlivě zavlažovaných zahrad, v nichž si budovali svá sídla a úřady Evropané. Od porážky mahdistů, kteří město prakticky srovnali se zemí, uběhlo teprve pět let, ale přesto tu už vyrostl palác guvernéra, hotel Grand, dlouhá jednopatrová budova, v němž se auerspergská expedice ubytovala, dva křesťanské kostely, mešita, řada kaváren a obchodů, většinou provozovaných řeckými obchodníky, škola a muzeum, pojmenované po generálu Gordonovi, nejvýznamnější oběti mahdistického povstání.

Na prostranství před sídlem britské koloniální správy stála bronzová socha, zpodobňující generála jedoucího na velbloudu. Vilemíně ten výjev připadal směšný. Velbloud měl vzpurně vztyčený čumák, z jeho sedla viselo až perverzní množství ozdobných střapců, a sám generál seděl na jeho hrbu v pozici hodné spíš znuděného pasáčka hus. Orientální fez na nešťastníkově hlavě dílo zkázy završil.

Kvetoucí pás u řeky od zbytku města oddělovala široká ulice. Za ní začínal domorodý Chartúm. Nekonečné řady přízemních domků z nepálených cihel, s prostornými dvory a plochými střechami, na něž se chodilo spát, široké ulice zaváté pískem, které se protínaly v pravém úhlu.

Žilo tu necelých dvacet tisíc duší, ale díky stavební velkorysosti se město táhlo kilometry daleko. Všude se jezdilo na oslech, mohutných a inteligentních zvířatech, jen vzdáleně podobných svým tupým středoevropským příbuzným. Mezi oslími hřebci, přivázanými před úřady a obchody, se k potěše místních výrostků i návštěvníků z Evropy často strhla divoká bitka.

Kníže s Vilemínou se ubytovali v apartmá s dvěma ložnicemi a tak rozlehlým salonem, že by se v něm dal hrát tenis. Měli za sebou čtyřtýdenní pouť, zakončenou úmornou cestou vlakem z Vádí Halfy do Chartúmu, a před sebou šest týdnů plavby po Bílém Nilu, s náročnými výpravami do divočiny, takže s povděkem přijali pohodlí hotelu.

Všechna okna byla zakryta žaluziemi, pod stropem rotoval gigantický větrák, ale stejně tu bylo šílené vedro. Byla polovina února, ale v Chartúmu slunce žhnulo tak, že venku se nebylo možno ničeho dotknout, aniž by člověk riskoval popáleninu.

„Ano, je tu čtyřicet stupňů ve stínu, ale pořád je to prý snesitelnější, než parné dusno na jaře a v létě, v období každodenních lijáků,“ konejšil Vilemínu kníže. Zatvářila se udiveně.

„Ale já si přece na nic nestěžuju! Jenom se ti tady pozvolna rozpouštím.“

Seděli v křeslech, takže ji nemohl obejmout. Alespoň se tedy natáhl k její dlani a jemně ji sevřel.

„Doufám, že to rozpouštění včas zarazíš. Víš, že bez tebe nemohu žít.“

Znělo to banálně, ale oba věděli, že je to pravda. Knížeti někdy připadalo – a v tuto chvíli obzvlášť – že se s láskou k Vilemíně už narodil. Jeho srdce jí patřilo už v nejranějších vzpomínkách. Jako malý chlapec si představoval, že by se jednou mohla stát jeho ženou, a tahle dětská láska s ním rostla, naplňovala celé srdce, duši, tělo, prostě každý atom jeho bytosti. Nikdy nepátral po tom, jak dalece to Vilemína tušila a jestli cítila něco podobného. Spokojil se s tím, že jeho dětské přátelství neodmítala a že později, v letech dospívání, kdy všechno začalo být vážnější, přijala jeho dvoření.

Jeho lásce nic nestálo v cestě. Pocházeli ze stejné společenské vrstvy, té nejvyšší v monarchii a vlastně i v Evropě. Vilemína byla dcerou knížete Ferdinanda Kinského, její matka Marie z Liechtensteinu byla sestrou nejvyššího hofmistra císaře Františka Josefa I., knížete Rudolfa z Liechtensteinu. Rod Kinských patřil v monarchii k těm nejvýznamnějším. Ferdinand a jeho bratr Karel, hlava rodiny, byli navíc svobodomyslní muži, zastánci všeho moderního, liberálního, a především anglického. Rodina Kinských trávila v Anglii značnou část roku. Do Čech si přivezli anglického ševce a krejčího, ve stájích zaměstnávali i anglického štolbu.

Hlavním sídlem Vilemínina otce byl Heřmanův Městec, vzdálený od Slatiňan jen hodinu jízdy na koni. Bydleli tu od jara do podzimu, pak se na pár měsíců přesunuli do Vídně. Úplně stejně, jako rodina Auerspergů. Gabriela, sestra knížete, se stala Vilemíninou nejlepší kamarádkou. A Vilemína Josefovou dětskou láskou.

Bylo jí devatenáct a jemu jen o půl roku víc. Sloužil v armádě jako nadporučík u dragounů, ale víc než na čestnou službu císaři myslel na svou Willy. Kdykoliv přijel na zámek ve Slatiňanech, jeho první cesta vedla ke Kinským. Když se vracel ke svému pluku, neplánoval nic jiného než sérii dopisů, v nichž přizná své city. A možná se odváží i něčeho většího. Nakonec to dopadlo tak, že celé týdny neposlal ani řádku, protože všechny dopisy, které v kasárnách pracně sesmolil, mu připadaly tak ubohé, že je raději hned spálil. Až jednoho horkého letního dne ucítil, jak jej políbila múza. Slova se najednou sama od sebe sešikovala v celkem smysluplný útvar:

„Od května jsem nenapsal ani slovo, ačkoliv bylo mým přáním, abych to uměl. Ale co mám psát? Že Vás šíleně miluji, více než cokoli jiného na světě? Musel jsem Vám konečně napsat, neboť mé myšlenky patří jen Vám. Vzpomínám na naše setkání a děkuji Bohu za pomoc. Myslím na Vaše tak moc přátelské oči a doufám stále ve štěstí, že mé jediné přání, vypsané na této stránce, se splní.“

Vilemína odpověděla laskavě, ale zdrženlivě. Mladý kníže byl zoufalý. Copak si to všechno, ten pocit opětovaných citů, jen namlouvá? Po jistém váhání se svěřil matce. Ta se jen smála.

„Cos čekal, Franci? Copak je Vilemína nějaká poběhlice, aby ti hned padla kolem krku? Ona se nemůže spokojit jen s tím, že jí nabízíš svou lásku!“

Kníže byl zmatený. Co víc než lásku může muž nabídnout ženě? Matka se usmívala stále víc. „Jak podivné vychování jsme ti s manželem poskytli,“ povzdechla si teatrálně. „Vždyť ty se neorientuješ ani v základních věcech života.“ Pak si všimla, že synovi začíná být její posměch nepříjemný. Vztyčila ukazovák a hlasem, napodobujícím kázání pátera Rollera, kanovníka z katedrály svatého Štěpána ve Vídni, milého starého pána, z jehož huhňavého stylu řeči měly už nejméně dvě generace věřících tajnou legraci: „Nabídni jí něco hmatatelnějšího než lásku, Franci.“

„Ale co?“

„Sňatek, synu.“

Bylo to tak jednoduché a logické, až to knížeti vyrazilo dech. Přípravy na tak odvážný krok mu trvaly několik týdnů. Spočívaly v tajných hereckých etudách před zrcadlem, při nichž trénoval sebevědomý vzhled a elegantní mluvu. Také donekonečna promýšlel okolnosti, za nichž by bylo nejlepší s tak drzou nabídkou přijít. Propásl minimálně pět příležitostí, až se nakonec těsně před Vánoci ocitl s Vilemínou na společném loveckém stanovišti při honu v oboře u Bratčic. Nejspíš se o to zasloužila jeho moudrá matka.

Oba neklidně podupávali, aby ze sebe setřásli lezavou zimu. Kování na puškách přimrzalo k rukavicím, takže drželi zbraně zaháknuté v loktech. Z okolních hvozdů k nim doléhaly výkřiky lovců a štěkot psů. Opodál stál myslivecký mládenec, který byl pověřen péčí o jejich zbraně. Kouřil dýmku, nacpanou nejspíš koňskými koblížky. Zápach musel bezpečně plašit jakoukoliv zvěř, včetně někdy až sebevražedně odvážných divočáků.

Kníže to ovšem vnímal jen okrajově. Blízkost Vilemíny ho téměř paralyzovala. Zmohl se jen na přihlouplé poznámky o počasí a nebezpečí, které jim hrozí, pokud střelba ostatní lovců půjde jejich směrem. Vilemína jen tiše přikyvovala. Ani se na něj nedívala. Zdálo se, že veškerá její pozornost je upřena na to, co se děje v okolních houštinách. Jaksi mimochodem se najednou zeptala: „Společná smrt, Franci? Tak tohle byste si přál?“

„To ne!“

Kníže vykřikl tak hlasitě, až myslivci vypadla fajfka do závěje.

„Anebo vlastně… ano…“

Vnitřní zábrany, zadržující jeho výmluvnost, se náhle provalily. Řekl jí všechno, dokonce i věci, které se neodvážil formulovat ani při oněch osamělých zkušebních etudách před zrcadlem. Pak bez dechu očekával odpověď na žádost o ruku, jíž svou tirádu zakončil.

Vilemína ho přitáhla k sobě tak prudce, až o sebe jejich pušky hlasitě křísly. Políbila ho. Zděšeně sešpulil rty. Ale ona to nevzdala. Znovu k němu něžně přiblížila rty. Tentokrát už zareagoval vstřícně. Cítil se jako v nebi. Přál si jediné, aby tenhle báječný okamžik trval celou věčnost. Jenomže netrval. Myslivecký mládenec kdesi vzadu najednou zaskřehotal: „Tak už nám to sem cupitá. Kdo si ráčí picnout jelena přednostně?“

I pak šlo všechno hladce. Obě rodiny byly nadšené. Se zásnubami se čekalo až do konce září následujícího roku, ale jen proto, že tehdy mu končila vojenská služba. Bylo také nutno opatřit církevní povolení k sňatku, protože František Josef a Vilemína byli bratranec a sestřenice druhého stupně.

Heřmanův Městec i Slatiňany se pak proměnily v obrovskou divadelní scénu. Oslňující průvody, živé obrazy, dechové orchestry, exhibice místních ostrostřelců a pochopitelně hostiny i mince vrhané do rozjásaných davů, to všechno jako oslava lásky dvou skvělých výhonků místní aristokracie.

Samotná svatba byla ještě velkolepější. Onoho lednového rána se ve vídeňském Schottenkirche sešla ta nejvybranější společnost. Nechyběl tu arcivévoda Ludvík Viktor, nejvyšší hofmistr korunního prince Rudolfa kníže Hohenlohe ani nejvyšší maršálek Thurn-Taxis. Týden po svatbě se na zámku ve Žlebech konal na počest novomanželů slavnostní ples.

Od té doby uplynulo čtvrt století. Vilemína za tu dobu přivedla na svět pět dětí. A přesto byla stále štíhlá a na jejím obličeji nebyla jediná vráska.

Bez téhle ženy by opravdu život neměl cenu. Ve skutečnosti byl rád, že prosadila svou účast na výpravě. Bylo běžné, že se neviděli pár dní, někdy i celý týden. Většinou za to mohly jeho povinnosti u vídeňského dvora, nebo krátké, výhradně pánské lovecké výpravy do Alp. Ale nevidět se tři měsíce?

Ne, to by nemohl vydržet.

2

Vilemína v křesle víc ležela, než seděla. Tvář nastavovala teplému vánku, proudícímu z lopatek větráku. V téhle poloze poslední týdny trávila víc času, než jí bylo milé. Skoro to vypadalo, jako když vedra mnohem lépe snáší Franci. Ale možná to bylo tím, že on na sobě mohl mít jen lehkou košili, ona však musela být stále navlečena ve všech těch spodničkách, sukních a korzetech.

Když před měsícem v Terstu nastupovali na palubu zámořského parníku, drkotala zubama. Z moře vanul chlad a všechno bylo pokryto lepkavou slanou mlhou, včetně povlečení postele a potahů na křeslech a židlích. Když uléhala, měla pocit, že to v peřině šplouchá. Když usedala do křesla, jímalo jí podezření, že tam před ní byla kočka na toaletě.

Na moři strávili šest dní. Postupně se oteplovalo, ale cestující z toho nic neměli. Stále foukla silný vítr a táhlé, vysoké vlny znemožňovaly pohyb na palubě. Mnoho pasažérů, včetně Vilemíny a jejího středoevropského služebnictva, trpělo mořskou nemocí. Moře se zklidnilo až na dohled afrického pobřeží.

Loď zakotvila v Alexandrii. Ještě ten den večer nasedli do rozpáleného vlaku, mířícího do Káhiry. Teprve tady si mohla vydechnout. Návštěva místní opery a pobyt v hotelu, který kombinací evropského a orientálního luxusu působil pohádkovým dojmem, jí vrátily dobrou náladu.

Pak následovala plavba po Nilu s návštěvami starověkých památek. Prvotní okouzlení ale brzy vystřídala únava a otupělost. Bylo toho tolik, co jim snaživý průvodce ukazoval. Chrámy, pyramidy, hrobky, a tak pořád dokola, až z toho šla člověku hlava kolem. A všude rozjuchané davy, které se po rozvalinách promenovaly. „Je to skoro perverzní, jak se my Evropané dokážeme radovat z rozvalin, trosek a hrobů, co říkáš, Franci.“

Kníže neříkal nic, zato doktor Foltánek si s chutí přisadil. „Evropané a egyptologové obzvlášť beze sporu vynikají v nevázanosti, s níž ruší klid zesnulých,“ prohlásil s naléhavostí soudního verdiktu. „A jak se nakládá s ostatky zemřelých faraonů, to už je hotový skandál. Ti nebožáci rozhodně neplánovali skončit někde v muzeu pod sklem, vystaveni očím přitroublých výrostků a publika, které je považuje za něco podobného, jako dvouhlavé tele někde na pouti.“

Rozporuplný dojem, kterým na Vilemínu působil Orient, ještě znásobil Ind, který s nimi cestoval. Byl zjevně neobyčejně bohatý a jeho temný pohled kněžně naháněl od první chvíle hrůzu. Nejprve to přičítala kontrastu, který vytvářel s barvou Indovy pleti bělostný turban. Pak ale zjistila, že Ind s sebou na lodi veze kromě hloučku sluhů i manželku.

Nikdy tu chuděru neviděla. Ind ji jako fanatický muslim ukrýval po celou cestu v kajutě. Jeho žárlivost a obava, aby žádný muž jeho manželku ani koutkem oka nespatřil, byla v pravém slova smyslu šílená. Celý den na její vězení dohlížel buď on sám, anebo jeden z jeho sluhů, eunuch s podlou tváří a zahnutým dlouhým nožem, okázale zavěšeným tam, kde skuteční muži mají svou výbavu. Ženu nepouštěli ven ani za největších veder. Jen občas večer, s laskavým svolením svého pána, mohla pootevřít okno kajuty, přitisknout obličej ke vzniklé skulině a hltat čerstvý vzduch. Z kabiny se v těch chvílích valily vlny horkého dusna provoněné silnými orientálními parfémy.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Vilemína

1

2