Dirk Husemann

DAS SCHWARZE FEUER VON BYZANZ

Copyright © 2019 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2020 by Rudolf Řežábek

ISBN  978-80-242-6927-6

Se vzpomínkou na

Hanse-Jürgena Korna

22. červen 1940 – 1. listopad 2018

Dramatis Personae

U jmen vytištěných kurzívou jde o historické osobnosti.

Thomas Dallam, stavitel varhan

Londýn, královský palác Greenwich Palace

Alžběta I., anglická královna

William Cecil, 1. baron Burghley, anglický státník

Robert Radcliffe, vévoda ze Sussexu

Garcilaso de la Ruy, španělský vyslanec

Londýnská City

Roscoe Flint, převozník

Rowland Bucket, hádankář

Na palubě Hectora

Hoodshutter Wells, kapitán

Winston, opravář plachet

John Flint, převozníkův syn

Henry Lello, sir, anglický vyslanec v Istanbulu

Geoffrey Montagu, lord, diplomat

William Aldridge, lord

Emily Aldridgeová, jeho žena

Mabel, jejich komorná

Cuthbert Bull, kupec a pasažér

Dudley North, kupec a pasažér

V Istanbulu

Mehmed III., sultán Osmanské říše

Ioannis, řecký kovář

Kassandra, jeho dcera

Jeremiáš, osmanský prodavač vody

Melek Ahmed, žalářník

Místa děje

Královský palác Greenwich Palace a londýnská City

Na palubě Hectora

V Istanbulu

1588

Úvod

Westminsterskou katedrálou vanul studený vítr. Starý chrámový varhaník si mnul ruce zkroucené pakostnicí. Dosud se mu nepodařilo pochopit, proč se kostely musí stavět průčelím k východu. Odtud sice dopadaly do svatostánku sluneční paprsky, ale s nimi vanul i východní vítr, který přinášel ledový chlad. Z této světové strany také občas přišlo neštěstí.

Kantor Hanscombe se naklonil přes pažení kůru. Hluboko pod ním šuměla katedrála. Lavice byly plné lidí. Mše dosud nezačala, návštěvníci spolu ještě rozmlouvali a vzájemně si sdělovali novinky. Někteří přišli jen z tohoto důvodu, jiní zase proto, aby viděli královnu. Toho zimomřivého rána v březnu 1588 se totiž chtěla eucharistie osobně zúčastnit Alžběta. Válka se Španělskem byla na spadnutí a královna potřebovala veškerou myslitelnou podporu. Především pak pomoc Boha.

Na schodech vedoucích k varhanám zaduněly těžké kroky. Kostelník Farnham vyšel pomalu nahoru, ale jen natolik, že se nad schodištěm objevil pouze jeho obličej zrudlý vínem a bohabojností.

„Dnes si musíš vystačit bez kalkantů. Potřebuji ty muže dole v kostelní lodi. Rozumíš?“

Hanscombe si povzdechl. Kalkanti byli mladí kostelníci, kteří s potřebnou silou a vytrvalostí šlapali měchy za varhanami, aby nástroj netrpěl nedostatkem vzduchu. On, Hanscombe, naopak zjedná svýma starýma nohama varhanám právě tolik dechu, aby vůbec vydaly nějaké tóny – bude to mdlý šepot tam, kde by měl být slyšet majestátní zvuk. Hanscombe však neměl na výběr. V tomto svatostánku rozhodoval kostelník.

Farnham vrhl mrzutý pohled na prázdnou lavici u varhan. „Kde vězí ten kluk?“ Jeho hlas byl ještě ledovější než východní vítr.

„Dopřej mu ještě trochu času,“ odvětil Hanscombe. „Královna tu přece také ještě není.“

„Čas!“ Kostelník to slovo přímo vyplivl z vlhkých rtů. „Až se Alžbětino kostnaté pozadí dotkne kostelní lavice, zahřmí varhany s takovou kadencí, proti níž by ubzdění zvěčnělého krále Jindřicha znělo jako vrnění štěněte.“ Zalapal po vzduchu. „Nebo se rozhlédnu po novém varhaníkovi.“ Farnhamova hlava zmizela.

Hanscombe přikývl a nevydal ani hlásku, stejně jako varhany. Pomalu začal litovat své odvahy. Umožnil tomu chlapci, aby hrál na varhany pro anglickou královnu. Mladý Thomas Dallam měl talent. Královna, sama bezdětná, byla blázen do dětí. A každý věděl, že kdo dokáže na Alžbětině zasmušilém obličeji vykouzlit úsměv, toho si zamiluje celý Londýn – a pro Hanscomba znamenal Londýn celičký svět.

Avšak ten milý úsměv se na Alžbětiných úzkých rtech nikdy nezaskví, jestli se Thomas Dallam co nevidět nedostaví k varhanám.

Thomasi, projelo hlavou starému kantorovi, kde vězíš?

❦

Jižně od města hleděl chlapec na nedosažitelný severní břeh Temže, kde se rozkládal Westminster. Už tam měl dávno být. Štěstí na této straně řeky však mělo hodnotu dvou mincí zanedbatelné hodnoty. Thomas Dallam ale svíral v ruce pouze jedinou.

„Dvě čtvrtpenny,“ zopakoval John Flint. Převozníkův syn se na Thomase vyzývavě zadíval – tedy každopádně se o to pokusil. Flint totiž šilhal. Ani jinak nebyl jeho vzhled předurčen k tomu, aby na sebe upozornil dívky z Lambeth Marsh. Vlasy měl zrzavé a rozježené. Uši mu nápadně odstávaly od hlavy. Mezi rty mu vyčnívaly dva řezáky, a když se uchechtl – jako právě teď –, dostaly se do společnosti vybledlých protějšků připomínajících vyřazené varhanní píšťaly. Jestli oblast Marsh jižně od Londýna byl zadek města, pak John Flint byl na něm bradavice.

„Tolik peněz nemám,“ přiznal Thomas. „U tvého otce stojí převoz pouze jeden čtvrtpenny.“

„Otec je nemocný, musím mu koupit medicínu.“ Podle úšklebku na Flintově obličeji Thomas vytušil, co je to za lék a na jakou chorobu je určen. Flintův otec si určitě zavdával přespříliš levného piva, na jehož přípravu hostinští z Lambeth Marsh brali vodu z Temže.

Thomas neměl peníze ani čas, aby se staral o opilost Flintova otce.

„Očekává mě královna,“ prohlásil. Vzápětí si přál, aby raději držel jazyk za zuby.

„No jistě!“ Flint pohnul trupem tak, jako by se snažil napodobit úklonu. „Jaká čest, že urozený pán bere zavděk mým přívozem. Počkejte, hned pro vás natáhnu sametový koberec.“ Shodil z hubených ramen proděravělou ovčí kůži a rozprostřel ji na přístavišti, za kterým se na řece pohupovala převozní loď. Poblíž se vypínaly z ranního oparu věže Westminsteru. Z dálky zazněly údery zvonů.

„Copak neslyšíš?“ vyhrkl Thomas. „Vyzvánějí na mši. Musím tam být včas, abych hrál na varhany.“ Zhluboka se nadechl a co nejpomaleji dodal: „Pro královnu.“

Flint schoval zuby v ústech a svraštil čelo. „Tomu věříš nejspíš jen ty sám,“ utrousil. „Seš ještě větší blázen, než všichni říkají.“

Jestliže v Lambeth Marsh někdo platil za pomatence, byli to převozník Roscoe Flint a jeho syn John Flint. Děti ve vesnici u Lambeth Heights si z nich utahovaly tím, že hrály na „Flintovo oko“. Při hře šlo o to co nejdéle vydržet se záměrně šilhajícíma očima zírat do obličeje někomu jinému. Říkalo se, že když se tahle legrace přežene, nedokážou oči už nikdy hledět rovně. Proto tuhle soutěž vyhrávali jenom ti nejodvážnější. Thomas dosud vždy obsazoval spodní místa. Kromě toho nikdy nepatřil mezi křiklouny, kteří Flintovi připisovali děsivé historky. Převozníkův syn v nich údajně každou noc vyhrabával na hřbitově mrtvoly, protože hledal oči, které by vyměnil za své šilhavé. Ačkoli takové fámy byly vysloveně pošetilé, přesto se postaraly o to, že se Flintovi jeho vrstevníci vyhýbali – a i on sám jim raději šel z cesty. Pouze na převozním plavidle se mohlo stát, že se cesty dětí z Lambeth Heights zkřížily s kroky převozníkova syna.

A právě na tuhle strunu teď chtěl zřejmě Thomas zahrát.

„Poslouchej,“ ozval se a pokoušel se vypadat co největší. „Já proti tobě nic nemám. Nikdy jsem si z tebe neutahoval ani se ti nevysmíval.“

„Proč by sis měl ze mě utahovat?“ zavrčel Flint. Jeho obličej byl stejně ponurý jako obloha nad Temží.

Thomas už nedokázal udržet nohy v klidu a začal před kotvištěm přecházet sem a tam. „Tak už toho konečně nech, Flinte,“ zasténal a úpěnlivě sepnul ruce. „Musím do Westminsteru. Mám tam hrát v přítomnosti královny. Postaral se o to master Hanscombe.“

„Hanscombe? To jméno jsem nikdy neslyšel,“ odtušil zrzek.

„Starý varhaník z Westminster Abbey,“ vysvětlil Thomas přidušeným hlasem. „Co všechno chceš ještě vědět od svých pasažérů?“

„Tvou oblíbenou barvu,“ odpověděl Flint.

Thomas na něho vrhl nechápavý pohled. „Mou co?“

„Chci to vědět. Pověz mi to a já vyjedu.“

Ten Flint je opravdu ještě hloupější, než všichni pořád tvrdí. „Žlutá,“ upřesnil Thomas.

Flint si usilovně mnul levé ucho. „Žlutá, jo?“ Vyšpulil rty. „Ta je v pořádku. Můžeš jet s námi.“

Teď už se Thomas neubránil nedůvěře. „A druhý čtvrtpenny?“ zeptal se a byl si jistý, že si z něho Flint chce jenom utahovat.

„Vidím to takhle,“ zareagoval zrzek. „Jestli skutečně budeš hrát na varhany pro královnu, zaplatíš mi jen polovinu. To by ti snad mohlo vyhovovat, ne? Protože ty mi rovněž vyjdeš vstříc tím, že mě vezmeš s sebou na mši. Královna! Ještě nikdy jsem ji neviděl – a ona mě taky ne. To snad stojí i za jeden celý čtvrtpenny.“

Převozní loď se sunula po Temži rychlostí hlemýždě. Thomas neviděl jinou možnost než pomoct Flintovi s veslováním. Nebyl ale zvyklý ovládat obouruční veslo, a tak měl velké potíže s tím, aby udržel s druhým mladíkem stejný rytmus záběrů. Když šlo o udržení taktu, byl u varhan odkázán vždy jen sám na sebe.

Přesto člun teď směřoval k severními břehu tak rychle, že už zakrátko narazil do přístavního můstku. Thomas sešplhal z veslovací lavice a vyběhl.

„Počkej! Musíš mě vzít s sebou!“ zvolal za ním převozníkův syn.

Tak si pospěš! chtěl ho užuž pobídnout Thomas.

Vtom spatřil tu pohromu. Flint se k němu přibelhal. Něco neměl v pořádku s nohama, pravá vypadala jako zkroucená. Obnažené prsty směřovaly k vnitřní straně levého chodidla. Když se Flint rozběhl, chtěla na první pohled jeho pravá noha jít rovně, zatímco levá opisovala oblouk. Thomas najednou věděl, proč na Flinta nikdy nenarazil mezi ostatními dětmi z Lambeth Heights, proč se pořád plavil na převozní lodi přes řeku – ze severu na jih, z jihu na sever. Jeho kompasová růžice měla jen dva korunní lístky, protože se na řece pohyboval lépe než na souši.

Kdyby Thomas na Johna Flinta čekal, dorazil by do katedrály nejspíš až následující den. Nejraději ze všeho by se okamžitě rozběhl. Bezradně si třel tváře.

„S tímhle nemůžeš…,“ spustil. „Vždyť jsi…“ Ukázal na znetvořené končetiny. Náhle spatřil ve Flintových očích bolest. „Chci říct, že jsi hlavně převozník. Musíš zůstat u lodi, kdyby chtěl někdo převézt na druhý břeh.“ Lež měla stejnou pachuť jako zimní jablko. Thomas se ušklíbl a zkusil vyloudit na tváři úsměv.

„Říkal jsi, že můžu vidět královnu.“ Flintův hlas zazněl tak zvučně, jako by se Thomas na varhanách pokoušel dosáhnout dramatického efektu.

Thomas neměl čas diskutovat ani za sebou vláčet mrzáka. Už dávno měl být ve Westminsteru. Očekává ho anglická královna. Královna víl. Alžběta. Thomas ji miloval od té doby, co ji poprvé spatřil v jejím kočáře. Co bylo ve srovnání s tím neštěstí zmrzačeného mladíka od Temže? Méně než světlo svíčky.

„Pojď!“ vyzval ho a natáhl ruku. Flint ji uchopil a nechal se vytáhnout na břeh. Oba chlapci společně zamířili k městu.

Westminsterská katedrála připomínala loď v moři hlemýždích domečků. Nad obrovskou stavbou táhly černé mraky. Jemné mžení barvilo zdi dočerna. Thomas si stáhl klobouk hluboko do obličeje. Flint neměl ani čepici. Zplihlé zrzavé vlasy mu padaly do čela a po tvářích stékaly kapky.

Flint se zoufale snažil kráčet co nejrychleji. Thomas však už z dálky viděl, jak se kostelní brány pozvolna zavírají. To znamenalo, že královna dorazila.

Toho, že dosud svírá Flintovu ruku, si všiml až poté, co se ho jeho protějšek pustil. Thomas nevěřil vlastním očím: zrzek zamířil doleva. Mělo to snad co do činění s jeho nohou?

Chvíli přemýšlel, jestli má Flinta za sebou pořád vláčet. Vzápětí ale pocítil úlevu, že jeho pomalý průvodce sám od sebe zmizel, a běžel dál. Ještě jednou se po něm ohlédl a viděl, že mladík mizí mezi dvěma domy. Asi nakonec z něčeho dostal strach, pomyslel si.

On sám na tom nebyl lépe. Před ním se rozkládala nekonečná ulice vedoucí ke katedrále. Při pohledu na tu vzdálenost nevypadaly ani jeho vlastní nohy jinak než protézy beznohého žebráka. Ale žebráci se nikdy nevzdávají, že?

Thomas se zhluboka nadechl a co nejrychleji vyběhl směrem k Westminsteru. Boty mu čvachtaly v kalužích. Naleštit kůži byla zbytečná námaha. Slyšel chrastit vlastní dech. Na hrudi ho bolelo, přes zimomřivý chlad mu stékal po zádech pot. Promočený zevnitř i zvenčí se snažil doběhnout k mohutné stavbě.

Dusot kopyt uslyšel až poté, co se mu kůň otřel o rameno. Na hřbetu vyhublé herky dřepěl John Flint. Tentokrát byl na řadě převozníkův syn, aby podal Thomasovi ruku.

„Ty chceš za královnou pěšky?“ zeptal se Flint a široký úsměv obnažil jeho obrovské zuby. „To si ale ušpiníš boty.“

Thomas se ho rychle chopil.

❦

Když se brány zavřely, Hanscombe to už na varhanním kůru nevydržel. Spěšně sestoupil po točitých dřevěných schodech. Kabát se mu zachytil o sloupek zábradlí a roztrhl se, když se starý varhaník nezastavil. Teď už to bylo jedno! O jednu trhlinu v jeho životě více či méně, to už nemohlo jeho situaci zhoršit. Slíbil královně, že na varhany bude hrát chlapec. Alžběta se dostavila, ale Thomas tu nebyl. Něco se mu muselo stát. Tenhle mladík vždy jednal správně a byl dochvilný. Navenek se zdálo, jako by v jeho nitru pracoval nějaký mechanismus. Jakmile byl jednou natažený, běžel setrvačně a naprosto předvídatelně. Žádný přerušovaný chod. Žádná překvapení. Teď to ale vypadalo, že se hnací soukolí nějak porouchalo.

Hanscombe se pokradmu plížil postranní lodí. Katedrála byla naplněná až do posledního místečka. Návštěvníci právě vstali, protože mezi lavicemi kráčela Alžběta, aby zaujala své místo v první řadě. Mezi černými rameny a korzety londýnské šlechty Hanscombe zahlédl cosi červeného – Alžbětiny vlasy. Tak blízko královny se ještě nikdy neocitl. Jak rád by k ní přistoupil ještě blíž, jen aby cítil vzduch, který vydechla. Někteří lidé tvrdili, že pohled jejích zelených očí by mohl dát muži zapomenout i na vykoupení v nebeské říši. Hanscombe se přiměl k tomu, že se opět rozběhl směrem k portálu. Kdyby Thomas ještě dorazil, měl by mu umožnit vstup. Jestli se ale mladík neobjeví, bylo by asi nejlepší, kdyby se on sám vykradl bránou do šedivého londýnského deště. Ať tak či onak – vchod do kostela nyní skýtal Hanscombeovi více než pohled Alžbětiných očí.

Dveře už byly zavřené. Dva penny kostelníka přesvědčily, aby je znovu otevřel – ale jen o škvíru, jak připomenul varhaníkovi, a na chvilku. Hanscombe sám pomohl posunout těžká křídla. Jen co se portál pohnul, prostrčil mezerou hlavu. To první, čeho si všiml, byl studený déšť na jeho téměř holé lebce. To druhé byl kůň, který cválal přímo k němu.

Vzápětí před ním stál Thomas Dallam – nebo to, co předstíralo, že jím je. Obličej a ruce měl zašpiněné, scházel mu klobouk a vlasy měl tak promočené, že starce pokropila vydatná fontána, když dal Dallamovi jednu za ucho.

„Kde jsi trčel? Měl bych tě nechat pověsit za uši na varhanní kůr!“ huboval ho varhaník.

Thomas sklopil provinile oči. „Stihnul jsem to ještě?“ zeptal se nesměle.

No jistě! Mladík teď unikl pořádnému vyhubování, protože na to nebyl čas. Hanscombe si však předsevzal, že po mši si Thomas Dallam prožije svůj Poslední soud.

„Pohni se!“ zasyčel. Viděl, jak lidský hrozen, v jehož středu se nacházela královna, dorazil k přední lavici. Hanscombe kvapně postrkoval mladíka před sebou, a přitom si rozmrzele všiml, že se pod Thomasovými botami vytvářejí loužičky. Mladíkovy kroky čvachtaly na drahocenné dlažbě z lucemburských tvarovek.

Ten zvuk měl navíc svého sourozence. Hanscombe se ohlédl přes rameno a viděl, že za nimi pospíchá druhý chlapec, který kulhá a pokouší se je neztratit z dohledu. Kousal se do dolního rtu, přičemž odhaloval dva mohutné řezáky. Očividně je následovalo jakési monstrum z útrob města.

„Zmiz!“ zasyčel starý varhaník a dál před sebou postrkoval Thomase.

„Jeden čtvrtpenny!“ zvolal chromý pronásledovatel. „Dluží mi jeden čtvrtpenny.“ Jeho hlas se rozléhal celou postranní lodí. Několik návštěvníků kostela k nim otočilo hlavy. „A já zato smím vidět královnu,“ fňukal dál zrzek.

Hanscombe na něj nedbal. Kostelníci toho vetřelce vyvedou. Kluk z ulice, který se pokusil narušit mši pro královnu – to pro toho darebáka určitě nevěstí dobrý konec.

Avšak Thomas se nyní zastavil tak prudce, že Hanscombe za ním klopýtl.

„Má pravdu,“ potvrdil mladý varhaník. „Přepravil mě přes řeku, ale neměl jsem dost peněz. Dejte mu prosím to, co dlužím, mistře. Splatím vám to.“

Hanscombe cítil, že se jehně ze včerejšího večera v jeho střevech znovu probouzí k životu. Nejraději ze všeho by Dallama popadl, hodil si ho přes rameno a odnesl na kůr. Ale na to byl Thomas příliš těžký a sám Hanscombe, jak si musel sebekriticky přiznat, moc starý.

„Později!“ zavrčel, ale vzápětí dostal nápad. Otočil se k zrzavému mladíkovi a vyzval ho: „Pojď se mnou na kůr. Odtud uvidíš královnu zvlášť dobře.“ Jehněčí pečeně se zase uklidnila. Přece jen si dosud umíš dát dohromady jedna a jedna, Hanscombe, pomyslel si. Nesmlouvavými štulci popoháněl před sebou Thomase a jeho ošklivého přítele. Trojice chvatně vystoupala po dřevěných schodech na varhanní kůr.

❦

Thomas ztěžka dopadl na lavici před hracím pultem. Před ním se jako moře hudby rozprostírala klaviatura. Dosud panovalo bezvětří, ale za chvíli jeho prsty rozpoutají bouři. Znal westminsterské varhany stejně dobře jako nenarozené dítě dělohu. Na tomto kolosu ho mistr Hanscombe vyškolil. Nikdy předtím, když měl hrát, ovšem nebyla přítomna královna.

Thomas vrhl pohled do hlubiny pod sebou. Nepřehledné množství ramenou v černém taftu rozkvetlo bílými okružími. Mezi nimi zářila jediná červená květina: skvostný účes královny Alžběty. Právě stanula u oltáře a poklekla před ním. Thomas pocítil tiché vzrušení. Připadal si jako zloděj kradoucí pohledy. Tam dole stála panovnice. Skutečně ji viděl. Kdyby dost dlouho počkal, nejspíš by zvedla hlavu, aby se podívala, proč nezačíná hrát hudba. To by jí pak pohlédl přímo do očí a ona do jeho.

Thomas takové myšlenky rychle zaplašil. To bylo nemožné. Hanscombe by ho shodil z kůru, kdyby nezačal co nevidět hrát. Ačkoli se tetelil zimou, pořád ještě se potil. Jakmile položil prsty na klávesy, užíval si jejich blahodárný chlad, který mu pomohl, aby se vzpamatoval.

Chtěl zahájit mši motetem od Byrda. Počáteční akord v d moll byl obzvlášť dramatický. Thomas v tom tónu vždy slyšel Kristovy bolestné výkřiky při umučení – a byl si jistý, že ten dojem dokáže zprostředkovat i svým posluchačům.

Škubl sebou, když uslyšel Hanscombeovo supění. Starý varhaník se postavil nalevo vedle hracího pultu. Byl to on, kdo bude tahat rejstříky, až mu Thomas dá znamení kývnutím hlavou. Dosud však nebylo možné začít, protože varhany neměly vzduch.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

1588

Úvod