Přeložil Pavel Pokorný

Tento příběh je fikcí. Všechny postavy, organizace a události zobrazené v tomto románu jsou výplody autorovy fantazie nebo jsou použity ve fiktivním smyslu.

THE FINAL DAY

Copyright © 2017 by William R. Forstchen

Translation © Pavel Pokorný, 2020

ISBN 978-80-6911-5

Pro Robina

PODĚKOVÁNÍ

Od publikace knihy Vteřinu poté uteklo více než sedm let. Jak to tak v životě chodí, během té doby se toho hodně stalo. Z mé dcery vyrostla mladá dáma, vystudovala univerzitu. Je to dva a půl roku, co jsem se po přednášce na konferenci hnutí připravených seznámil se ženou, která se stala mou pravou životní láskou, „druhou polovinou mé duše“, a nedávno jsme se vzali. To, o čem píšu, způsobilo, že do mého života vstoupila spousta nových přátel, ale několik jich také zmizelo. Do mého světa přibyly nové životy, ale někteří staří kamarádi ze světa odešli, především milovaný Andy Andrews, veterán z pláže Omaha. Zažil jsem velká překvapení – největším bylo to, že moje původně vcelku nenápadná knížka pronikla až na seznam bestsellerů New York Times. A najdou se i lidé, podle jejichž názoru pomohla nastartovat hnutí připravených. Je-li tomu tak, vnímám svůj příspěvek jen jako drobnou součást fenoménu, ke kterému se nyní hlásí miliony příznivců.

Zažil jsem ale i zklamání. Největším z nich bylo, že jsem Vteřinu poté napsal na naléhání blízkých přátel, politiků, kteří věřili, že i když jde o román, fiktivní příběh, pomůže americkým čtenářům uvědomit si existenční hrozbu týkající se přežití celého našeho národa.      Optimisticky jsem doufal, že moje kniha přiměje politiky zabývat se zodolněním elektrické infrastruktury a nastolit mnohem robustnější zahraniční politiku, aby se jaderné zbraně nemohly dostat do rukou těch, kdo by mohli provést útok elektromagnetickým pulzem. V tomto ohledu ale můj román zcela selhal. Kladu si otázku, která by měla napadnout každého čtenáře těchto řádek: Proč naše vláda na federální i státní úrovni tuto hrozbu ignoruje? Snažím se na nebezpečí útoku elektromagnetickým pulzem upozorňovat a tlačit na politické řešení, ale setkávám se i s posměšky a přezíráním. Připomíná mi to pokrytectví těch, kteří kážou proti právu držet a nosit zbraně. Sami chodí obklopení profesionální a velmi dobře ozbrojenou ostrahou, zatímco nás by nejraději svlékali donaha. Analogie mezi těmito dvěma věcmi není náhodná. Snad pochopíte, jak to myslím.

Proto věřím, že jediná reakce, která nám zbývá, je reakce „nás, lidu Spojených států“, jak stojí v preambuli naší ústavy. Musíme být v první řadě připraveni každý za sebe, pak se spojit se sousedy, s přáteli a tak dále, až se dokážeme jako národ skutečně postarat sami o sebe. Píšu tyto řádky jen několik dnů po masakru v Orlandu na Floridě, kde bylo přes stovku obětí – mrtvých a raněných. Obávám se, že může dojít k útokům, při kterých zemřou tisíce lidí, desetitisíce. V případě útoku elektromagnetickým pulzem by šly počty obětí do stamilionů. Být opravdu připraveni, individuálně a jako národ, je jediný způsob, jak zabezpečit naše přežití ve světě, kde hrozí síly temnoty a nenávisti.

Tohle by ale mělo být poděkování, takže pokud jste dočetli až sem, je načase, abych pokročil k zaslouženým díkům. Bez podpory, důvěry a pomoci přátel v nakladatelství Tor/Forge byste teď tyhle řádky nečetli. Když jsem před třiceti lety jako autor začínal, seznámil jsem se na konferenci s Tomem Dohertym a už tehdy jsem si řekl, že bych s ním jednou chtěl spolupracovat. On a jeho tým tvoří ideální nakladatelství, nejlepší, jaké si autor může přát. Díky patří i mé agentce Eleanor Woodové z literární agentury Spectrum, stejně jako jejímu synovi a dceři, kteří už také patří k firmě. Spolupracujeme přes pětadvacet let, zatímco naše děti vyrůstaly, a Eleanor mi vždy stála po boku jako přítelkyně a poradkyně. Děkuji rovněž svým přátelům ze společnosti Ascot Media Group. Jde o PR agenturu, jaké není rovno. V propagaci mých knih o EMP před čtenáři i v médiích sehráli klíčovou roli.

Kdybych se měl pokoušet vyjmenovat všechny přátele, kteří při mně stáli radou a pomocí a ovlivnili mou práci, byla by tahle předmluva nekonečná jako děkovná řeč při přejímání Oskara. Vy, kdo čtete tyhle řádky, jste si ale koupili knížku, abyste si přečetli příběh! Takže, jak říkával Lincoln, „nebudu to zdržovat – jako když tančí vdova“. Děkuji přátelům, sousedům a kolegům v Black Mountain a v Montreat College. To, že jsem děj svého příběhu umístil do naší komunity, přijali příznivě. Ať už jednoho dne přijde krize nebo ne, je to tu pro mne to nejlepší místo na zemi, kde jsem mohl nalézt domov a kde už téměř čtvrt století učím. Zanedlouho potom, co vyšla kniha Vteřinu poté, se na mne obrátili majitelé obchodu pro survivalisty Carolina Readiness, se kterými jsem se spřátelil. Sponzorovali konferenci hnutí připravenosti a požádali mě, abych tam přednášel. Čekal jsem, že budu mít v publiku kolem padesáti posluchačů, ale v nacpané místnosti jich čekalo šest set! A to byl jen začátek. Během těch posledních sedmi let jsem se setkal s tisíci připravených – s lidmi, kteří mají zdravý selský rozum, ideály, víru v Boha a ve svou zemi. Jsem poctěn tím, že je všechny smím pokládat za své přátele. A nakonec bych chtěl uvést i ty, kteří mi v životě byli učiteli. První z nich byla Ida Singerová, pak Russ Beaulieu a Betty Kellorová, po nich Gunther Rothenberg a na univerzitě učitelé jako Don King a William Hurt. Doufám, že se svým životem nezpronevěřuji vašim očekáváním.

Na závěr – v předmluvě ke knize Vteřinu poté jsem napsal, že se upřímně modlím za to, aby po letech mé knihy skončily v zapomnění, nebo pokud si na ně někdo vzpomene, aby temná doba, kterou líčí, nikdy nenastala a aby má dcera dál žila život v míru. Modlím se za to stále. Kdysi jsem doufal, že vláda začne konat tak, aby zajistila naši bezpečnost, pokud jde o hrozby jako elektromagnetický pulz či útok nějaké radikální skupiny, jakých je na světě spousta. Teď už pochybuji, že se to v nějaké dohledné době stane. Má naděje v mírovou budoucnost spočívá nyní ve vašich rukou, mí spoluobčané. Je jen na nás jednat preventivně tak, aby náš národ lidu, lidem a pro lid nezmizel ze světa.

William R. Forstchen

červenec 2016

PROLOG

920. den po tom dni

Posloucháte zprávy BBC. Jsou tři hodiny ráno greenwichského válečného času. Vysíláme pro naše přátele na západní polokouli. Je devítistý dvacátý den od začátku války.

Později během našeho programu poskytneme detailní zpravodajství týkající se tragických následků neomezeného jaderného konfliktu mezi Indií a Pákistánem. Poté bude následovat hlášení o situaci na Blízkém východě, kde dál zuří konflikt mezi Izraelem a všemi sousedními státy kromě Jordánska, které dnes znovu potvrdilo své spojenectví s Izraelem proti Chalífátu a jeho spojencům.

Nejprve jsou ale na řadě zprávy ze Spojených států:

Samozvaná federální vláda v Bluemontu dnes oznámila, že území bývalých států Virginie a Marylandu dosáhlo stavu, který vláda definuje jako „první kategorii“, tedy že veškeré síly stavějící se proti „rekonstituované federální autoritě v Bluemontu“, jak se sama označuje, byly zpacifikovány.

Vláda v Bluemontu již letos ohlásila, že upustila od plánů na vytvoření takzvané Armády národní obnovy. Dnešní zpráva o dosažení stabilizovaného stavu v těchto dvou státech Jihoatlantské oblasti je tedy vnímána jako úspěch akcí provedených tradičními vojenskými silami Spojených států. Bluemontská vláda prohlásila, že tohoto vítězství dosáhly oddíly stažené z konfliktu s Čínou, která okupuje západní státy, a další jednotky, které se v den, kdy válka začala, zdržovaly v zámoří.

Po dalších zprávách z dnešního dne proběhne panelová diskuse odborníků na téma zjevných změn probíhajících v Severní Americe.

Nejprve ale následuje zpráva pro naše přátele v západních provinciích Čínou okupované Kanady: „Židle stojí proti dveřím.“ Opakuji: „Židle stojí proti dveřím.“

KAPITOLA PRVNÍ

920. den po tom dni

„Pamatuješ si tu první větu z Charlese Dickense: ,Byly to časy ze všech nejlepší, byly to časy ze všech nejhorší‘?“

John Matherson zašeptal tu slavnou větu a svíral v dlaních horký hrnek plný kávy – opravdové kávy. Obracel se na svého přítele Forresta Burnetta, který přišel na návštěvu a přinesl tenhle vzácný dárek. John dobře věděl, že se nesluší ptát se ho, kde k něčemu takovému mohl přijít.

Forrest se místo odpovědi jen pousmál, nebo spíše zkřivil tvář znetvořenou zraněním z Afghánistánu. Páska přes levý oční důlek mu dodávala vzezření nefalšovaného piráta.

„To je z toho filmu, jak si ten maník na konci nechá davem Francouzů useknout hlavu?“ ujišťoval se Forrest.

„Tak něco,“ uchechtl se John.

„Ten chlápek to neměl v palici v pořádku. Vlízt si pod gilotinu místo kamaráda. A ten, co se zachránil, uteče s tou holkou. Tenhle film se mi nikdy nelíbil. Proč o něm mluvíš?“

John jen vzdychl, pak vstal a přešel k oknu své kanceláře, aby se podíval ven.

Byl konec podzimu, první sníh přišel letos brzo. Školní kampus Montreat College pokrývala vrstva silná dvacet centimetrů. Zkušení znalci přírody prorokovali podle zbarvení chlupatých housenek a hojných veverčích zásob tvrdou zimu a sníh na počátku listopadu jim zřejmě dával za pravdu.

Před tím dnem býval pro Johna první sníh příležitostí v klidu se zabrat do šťastných vzpomínek. Škola obvykle z předpovědi počasí na internetu předem věděla, že bude sněžit, a zrušila výuku. John si nachystal u krbu pořádnou zásobu dřeva a užil si den s knížkou u ohně. Jennifer a Elizabeth si hrály venku, pak přišly promočené na hrnek horké čokolády a večer si zahráli Cluedo nebo Monopoly. A když vypadl kvůli počasí proud, vlastně to nevadilo, spíš to přidalo k pocitu útulnosti, alespoň během prvních několika dnů. Seděli u ohně a sledovali, jak les zapadá sněhem.

Před tím dnem…

Jennifer je mrtvá. Johnově starší dceři Elizabeth je devatenáct a je matkou dvouletého syna. Už se i odstěhovala z domu v Montreatu. Vzala si Setha Robinsona – jeho otec Lee Robinson je Johnův starý soused a kamarád. Elizabeth teď bydlí se svým manželem a už čekají dítě.

I tyhle věci se po tom dni změnily. Ještě před pár lety se říkalo, že mladí nedospívají v osmnácti, ale spíš v pětadvaceti. Vždyť se od nich čekalo, že vystudují univerzitu, začnou pracovat a věnovat se kariéře, nějaký čas si budou hledat partnera, pak se usadí a teprve někdy kolem osmadvaceti nebo třiceti založí rodinu. Teď to ale chodilo jako za časů války Severu proti Jihu – mladí se zase brali v šestnácti nebo sedmnácti. Dívka, která byla v jednadvaceti ještě svobodná, vypadala, že snad zůstane na ocet.

John byl historik a vnímal to jako přirozenou věc. Vždycky když kmen, město či celá země ztratí ve válce spoustu životů, lidé začnou zakládat rodiny dřív. Poměrně nedávným příkladem tohoto jevu byla populační exploze, která započala na přelomu čtyřicátých a padesátých let dvacátého století.

A pokud šlo o opačný konec věkového spektra… Jenn, drahá Jenn, Johnova milovaná tchyně, matka jeho první ženy Mary, byla mrtvá. Za jiných časů by mohla žít ještě pět, deset, možná patnáct let. Teď ale nebyly k dispozici nemocnice a léky prodlužující život, takže i se starými lidmi se dělo to, co bylo přirozené. Zažili a viděli příliš neštěstí a mnohé z nich prostě opustila vůle žít.

Jenn tiše zemřela v srpnu. Od toho dne to John viděl tolikrát – někdo starý prostě jednoho dne klidně řekne, že už toho zažil hodně, přečkal dost ran osudu a chce odejít. Našel ji odpoledne sedět „samotnou“ na verandě. Šťastně si povídala s manželem, s malou Jennifer a se svou dcerou – s Johnovou ženou Mary, která zemřela dlouho před tím dnem. Mluvila s duchy. John tiše stál, poslouchal, jak něco říká a jak se tiše směje odpovědím, které slyšela pouze ona.

Makala se k Johnovi tichounce připojila, chvilku poslouchala a pak jí začaly po tvářích kanout slzy. Odvedla ho na druhou stranu domu a řekla mu, ať ji nechá, že jako zdravotní sestra takové věci vídala. Bylo to jasné znamení. Její blízcí, kteří už jsou na druhém břehu, přicházejí, aby ji připravili na poslední cestu.

Jenn toho večera trvala na tom, že nepůjde spát do své postele, ale na verandu, odkud je vidět na hrob malé Jennifer. Tam ji také ráno našli. Vypadala, jako by prostě jen klidně spala.

Pohřbili ji vedle Jennifer. Toho dne prasklo další vlákno, které poutalo Johna k jeho předchozímu životu.

Ani ta kancelář, na kterou byl zvyklý, už neexistuje. Vyhořela na jaře během bojů s Fredericksem. Rozhodli se, že to, co zbylo, přestěhují do školního kampusu v Montreatu. Nový městský úřad vznikl v suterénu pod kaplí. Bylo to logické zařídit se tady, protože během bitvy s Fredericksem jim tohle místo sloužilo jako záložní velitelské stanoviště. Někdo sice navrhoval použít prázdnou rektorovu kancelář, ale John si něco takového nedokázal ani představit.

Ta kancelář pro něj měla hlubokou symbolickou hodnotu. Otevřel ji, když se konalo zvláštní setkání zástupců všech míst stále se rozšiřujícího „státu Karolína“. Uprostřed stěny proti pracovnímu stolu rektora visela reprodukce slavného obrazu, na němž modlící se George Washington klečí ve sněhu v údolí Valley Forge, kde po řadě porážek trávili jeho unavení, hladoví a nemocní vojáci krutou zimu roku 1777. Johnovi to tu připomínalo Dana Hunta, kamaráda, kterému tato kancelář dříve patřila a který zemřel v prvním roce války.

Do své suterénní kanceláře pod školní kaplí to teď měl John kousek pěšky. A ve svahu pod školou fungovala nová „továrna“ přezdívaná Dreamworks. V prostoru známém předtím jako Andersonova posluchárna už běžela výroba. Dávali tu dohromady všechno potřebné pro elektrickou síť, od měděných vodičů po generátory.

Elektrické osvětlení v Johnově kanceláři často blikalo, protože napájení kolísalo. Nebylo divu, celá síť byla improvizovaná, postupně se učili z chyb.

Už zase sněžilo. Vločky vířily po prostranství před kaplí a chatrná americká vlajka, která tu visela i během bitvy s Fredericksovými vrtulníky Apache, trčela zmrzlá v severovýchodním větru.

Tyhle chvíle, kdy mohl pozorovat první podzimní sníh, pro Johna dřív patřily k nejkrásnějším momentům, a teď se musel bránit pocitu melancholie. V hrnku měl opravdovou kávu, v místnosti svítilo opravdové elektrické osvětlení a kamna, která zde studenti zařídili, vyzařovala příjemné teplo, jaké umí navodit jen hořící dřevo.

„Co že seš tak zdrblej, Johne?“ zajímal se Forrest.

John uslyšel škrtnutí sirky a ohlédl se přes rameno. Forrest se pohodlně opíral v křesle a ledabyle si zapaloval cigaretu, jako by na tom nebylo nic zvláštního. John by si strašně rád zakouřil, ale dal slib své umírající dcerce a také dobře věděl, jak by vyváděla Makala, kdyby z jeho dechu ucítila, že kouřil. Jediné, co mu v téhle situaci zbývalo, bylo přistoupit blíž a nenápadně se nadechnout dýmu.

„To jen že mi dnes ten sníh připomíná spoustu věcí,“ odpověděl a vrátil se do svého úředního křesla. Dál sledoval vločky tančící ve větru. Pak uslyšel smích – několik studentů si postavilo saně a vydalo se na zasněžený svah. Za dřívějších okolností by to byly ještě děti, ale tyhle studenty dávno zocelila válka a těžká dřina při napravování následků jarních bitev. Pracují na opravě kaple, ale teď si na chvilku dovolili stát se zase dětmi. Velitel jejich jednotky Kevin Malady na ně nejspíš zanedlouho zakřičí, ať se vrátí do práce, ale v tuhle chvíli vypadal, že jim tu zábavu od srdce přeje.

„Nojo, mám to stejný,“ odtušil Forrest a s pohledem upřeným kamsi do prázdna si poškrábal pahýl paže.

„Bolí?“ zeptal se John.

„Prej se tomu říká fantomová končetina,“ uchechtl se Forrest. „Nojo. Připadá mi, jako bych ji furt měl a děsně mě svrběla. Jak vidím sníh, připomíná mi to hlavně tohle,“ a zdravou rukou ukázal na tu chybějící a na pásku přes oko.

„Zamlada jsem děsně rád chodil lovit. Na severní straně Mount Mitchell bejvá vždycky o hodně víc sněhu, než co máte tady. To se pak dobře stopuje. Lovili jsme vysokou, lišky, medvědy. Vyrazili jsme s bandou kámošů a tábořili venku, ulovili jsme srnce a pak jsme pár dnů zůstali v lese. Měli jsme maso a nějakou tu mouku a brambory jsme si nosili s sebou.“ Zamyšleně se usmál a dodal: „A taky zavařovačky s kořalkou a trochu trávy. Rozhodně to byl líp strávenej čas než chodit ve škole na nějakej nudnej dějepis. Když si vezmeš, co je se světem dneska, bylo to pro nás i lepší vzdělání.“

„Na někoho, kdo se tváří, že neměl rád ve škole dějepis, toho víš o dějinách až dost,“ poznamenal John s úsměvem.

„No jasně, tys vlastně bejval profesor dějepisu. Řekni, k čemu ti to bylo dobrý, když jsi potřeboval přežít v tomhle průseru?“

„No, někdy to užitečné je, Forreste.“

„Jo? Asi když je potřeba vést samosprávu a sepisovat ty vaše deklarace. Když si člověk poslechne, co hlásej na BBC, ani se nezdá, že by z toho mohl bejt bůhvíjakej užitek.“

„Díky historii jsem byl schopný vymyslet plán, jak se postavit Hordě.“

„Udělal jsi to jako Hannibal v bitvě u Kann, co?“

John se usmál a přikývl. „Vida, víš toho o dějinách hodně, Forreste. U dobrých vůdců to tak často bývá. A ty jsi býval po čertech dobrý vůdce – pořád ještě jsi.“

„Měl jsem se z historie líp poučit a nehlásit se tenkrát dobrovolně do Afghánistánu. Vedli to tam tak, že z toho byl druhej Vietnam. Jenom jsme dřepěli v opevněnejch táborech a nesměli jsme ani opětovat palbu. Nepřítel okupoval celou zem a my jsme se tam akorát poflakovali s tím, že si máme získávat ,srdce a duše místních‘.“

Forrest se zadíval do chumelenice venku a naposled mohutně potáhl z cigarety, až zbyl jen filtr, který nechal dohořet. Pak vstal a přistoupil k oknu. Odhrnul vetchou záclonu, vyhlédl ven a vzdychl.

„Když jsem to schytal v Afghánistánu, byl zrovna takovejhle den,“ poznamenal a opět ukázal na pahýl ruky a pásku přes oko. „Zima, že by člověku umrzla prdel. Dodneška mě straší ta růžová zmrzlá břečka, co zůstala z ostatních z naší čety. A pak se ozvalo křupání sněhu pod botama těch parchantů, co nás přepadli a šli se přesvědčit, že jsme všichni mrtví, a sebrat naše zbraně a výbavu. Tak to se mi dneska vybaví, když vidím sníh.“

John mlčel. Ještě před šesti měsíci byl Forrest jeho nepřítelem, divže ho nezabil. Od té doby se změnil v blízkého přítele, ale teď mu vlastně poprvé něco řekl o dni, který ho tenkrát v té dnes dávno zapomenuté válce málem stál život.

Několik minut si spolu jen mlčky užívali vzácnou kávu, nápoj, který Forrest občas přinášel jako dárek. Sám o jejím původu nic neříkal a John dobře chápal i bez vysvětlování, že se na to nemá ptát. Pak si Forrest zapálil další dunhillku. Dokouřil ji jen do poloviny, pak prsty uštípl žhnoucí konec a zbylou půlku schoval do náprsní kapsy.

„Čemu vděčím za tvou dnešní návštěvu?“ zeptal se konečně John. Zajet do města nebylo pro Forresta jen tak, přes hory to měl dlouhou cestu a jeho terénní šestikolka polaris na ni potřebovala pěkných pár litrů vzácného benzinu.

„Slyšel jsi, jak na BBC hlásili, že Roanoke už patří pod vládu v Bluemontu?“

„Jo. Chystal jsem se navrhnout, aby se tenhle víkend sešla státní rada a probrala to. Lze předpokládat, že další na jejich seznamu teď budeme my.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PODĚKOVÁNÍ

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ