Anders Roslund

Minulosti neutečeš

Přeložila Karolína Kloučková

Anders Roslund: Minulosti neutečeš

Copyright © Anders Roslund 2019

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Karolína Kloučková 2020

ISBN 978-80-242-6906-1

Tehdy

Je mi pět let.

Vím to. Pět let, několik dnů a několik nocí.

Jako by to bylo docela nedávno, co jsem seděla v kuchyni u stolu mezi mámou a tátou, naproti Eliotovi a Julii, a sfoukla jsem všech pět svíček naráz. Byly zapíchnuté uprostřed dortu, červené a možná trochu i modré, ale to až úplně dole, když se člověk pořádně zadíval.

Několik dnů a několik nocí.

Odkašlu si, jak to dělávám, a tvářím se vesele, jako často, když zpívám. Mám tu písničku moc ráda. Hodně štěstí, zdraví. Když zpívám nahlas, odráží se můj hlas od stropu a od stěn a vrací se mi zpátky do náruče, můžu ho chytit a obejmout.

Hodně štěstí, zdraví. Hodně štěstí, zdraví.

Když zpívám, neslyším televizi. Program pro děti. Dívala jsem se na něj skoro celý den. Stejně jako včera. Jako předevčírem. Dřív jsem nesměla. Ale teď můžu.

Vstanu, je těžké zůstat sedět na podlaze, když se nohy chtějí pohybovat, a to chtějí často. Vyběhnu z obývacího pokoje, který je velký a kde musím být opatrná, stojí v něm skoro nová pohovka a skleněný stůl, na který nesmím sahat, protože pak na něm zůstanou stopy po mých prstech.

Doběhnu až do Eliotova pokoje. Sedí tam na své kancelářské židli, má rozsvícenou lampičku a předstírá, že čte. Poznám, že má knihu před sebou jen otevřenou. Ale číst umí, to vím, vždyť chodí do druhé třídy. Eliot je na mě posledních pár dní hodnější. Asi je to tím, že už je mi pět. Už mi nejsou čtyři, jsem velká. A ani mě neodstrkuje od autodráhy, kterou ukládá tak vysoko na skříň, abych na ni nedosáhla. A dokonce mě nechal dvakrát za sebou vyhrát s modrým autíčkem, které má na střeše zlatý proužek. To nikdy dříve neudělal.

Vždycky skáču jen po jedné noze. Střídavě. Když dopadnu na obě, musím se vrátit a skákat znovu. Sama jsem si to tak vymyslela.

Julia má v pokoji domeček pro panenky. Starý. Nesmím na něj sahat. Kdybych to udělala, hned poběží do mého pokojíčku a poničí můj domeček pro panenky. Ale moje starší sestra teď spí na břiše, s odvráceným obličejem. Julia nic nevidí, nevidí ani to, že se několik maličkatých kousků nábytku přesunulo z horního patra do přízemí.

Teď už skákat nemůžu. Všimla by si mě. Musím se ven vyplížit. Kdyby se Julia probudila, kdyby viděla mě a domeček pro panenky, křičela by, možná by mě i bouchla.

Máma sedí na židli v kuchyni a usmívá se. Ne tak, že by to bylo slyšet, jen má šťastný výraz, když vidí svou poskakující pětiletou dcerku. Je už dlouho spokojená, je to pěkné. Když se máma směje, vůbec nevadí, když se někdo napije žlutého pomerančového džusu přímo z krabice a trochu mu steče po bradě až na podlahu nebo když se při pečení trochu cukru nebo mouky vysype na stůl. Chytím se okraje stolu a vzepřu se, abych se mohla posadit mámě na klín. Vždycky se s ní tak dobře povídá, můžu jí položit ucho na břicho a na prsa a poslouchat hlas, který se ozývá tam uvnitř ještě dřív, než pronikne ven.

Když sklouznu z mámina klína, skáču střídavě po jedné noze do předsíně k trochu rozvrzané proutěné židli, k tátovi. Často tam sedává, pročítá hromadu novin a asi má mezi botami, kabáty a deštníky větší klid. Naslouchám. Jo, je to tak, větší klid. Židle je veliká, spíš jako křeslo. Můžu se posadit vedle něho, myslím, že chce, abych tak seděla, protože může dál hýbat rukama a listovat v novinách. Jejich stránky jsou veliké a šustí.

Eliot a táta. Mám je snad ještě radši než dřív. Můžu toho napovídat, kolik chci, a oni naslouchají.

Jen díky tomu, že už je mi pět.

A několik dnů a několik nocí k tomu.

Zase zpívám. Hodně štěstí, zdraví. Hodně štěstí, zdraví. Zpívám nahlas. Neslyším, že někdo u dveří zvoní. Ani že se zvonek ozývá znovu. Ale pak přestanu zpívat a zaslechnu ho. Seskočím z tátova křesla a utíkám co nejrychleji. Když si stoupnu na špičky a vyskočím do výšky, tak dosáhnou až k páčce, kterou je třeba otočit, aby se dveře otevřely.

To mě naučila máma. Že se dveře musí zamykat. Kovový knoflík musí být vždycky natočený tak, aby vypadal jako úsměv a ne jako nos.

Teď se pokouším otočit jím nazpátek.

Krásné dveře.

Silné, tmavé dřevo z přelomu století. Hodí se k důstojnému vyzvánění zvonku, které se opatrně rozléhá točitým schodištěm vedoucím do hloubky i k bílému stropu noblesně se vznášejícímu kdesi vysoko a ke květovaným tapetám, které jako by s každým dalším poschodím o něco skutečněji vyrůstaly přímo ze zdí. Ewert Grens stojí přede dveřmi bytu v domě uprostřed Stockholmu a potřetí tiskne tlačítko zvonku.

„Někdo tam je. Poslouchám to celé dny. Slyším to skrz podlahu v obýváku, v předsíni a dokonce i na záchodě. Neumíte si představit, kolik zvuků proniká přímo ke mně nahoru a vůbec přitom neztrácí na síle.“

Rozčilený slabý hlas se pomalu přibližuje k jeho zádům. Grens se neohlédne. Neodpoví, stiskne tlačítko zvonku počtvrté.

„Někdo si tam zpívá – některé z dětí, jsem si tím jistý, mají tři. A také tam běží televize. Zní to tak. Už několik dní ji nikdo nevypnul. Neběží jen ve dne – ale i v noci. To já jsem to ohlásil, myslím na policii. Bydlím v bytě nad nimi.“

Teď se kriminální komisař ohlédne. Muž kolem čtyřicítky, ruce založené na prsou, takový typ, jaké nemá rád, i když nedokáže říct proč. Prostě to tak cítí. Takový, co se nakloní ke dveřím, přiloží ucho k tmavému dřevu a naslouchá.

„Hodně štěstí, zdraví.“

„Cože?“

„To zpívá to dítě. Hodně štěstí, hodně štěstí, zdraví. Tohle ho slyším zpívat.“

Soused, očividně ten, který hlásil divné zvuky.

A ozval se znovu, když se k podivným zvukům přidal divný zápach.

„Musím vás teď poprosit, abyste se vrátil do svého bytu.“

„Ale vždyť já jsem to…“

„Ano – to jste dobře udělal. Ale teď chci, abyste se vrátil k sobě nahoru. A já se postarám o tohle.“

Grens chvíli počká, a teprve když je úplně sám, naposledy stiskne zvonek, tentokrát jej podrží déle. Když nikdo neotevírá, sehne se, aby nahlédl do otvoru na poštu, ale nestačí to. Někdo se na druhé straně pokouší otevřít dveře. Někdo, komu se to nedaří, ale zkouší to znovu a ozývá se dupání na parketách.

„Tady policie.“

Dupot, jako by uvnitř někdo skákal.

„Policie. Otevřete dveře.“

Zámek s námahou povolí, Dveře se pootevřou.

Ewert Grens u sebe nosí zbraň nerad. Teď však vytáhne z ramenního pouzdra pistoli a ustoupí kousek dozadu.

Má dlouhé vlasy. Světlé. O dětech toho Grens moc neví, ale věk té dívky odhaduje na čtyři, možná pět let.

„Ahoj.“

Má na sobě červené šaty. S velkými skvrnami na hrudníku a břiše. Usmívá se, i obličej má upatlaný, nejspíš od jídla.

„Ahoj. Máš doma maminku nebo tatínka?“

Dívka přikývne.

„Výborně. Můžeš je zavolat?“

„Ne.“

„Ne?“

„Nemůžou chodit.“

Zvláštní.

Zvláštní, že ten zápach, pronikavý, štiplavý zápach, který tak dobře zná a který byl slabě cítit už v krásné chodbě a vyvalil se na něho, jakmile to dítě se špinavým obličejem otevřelo dveře, že ten zápach pronikl k jeho vědomí teprve ve chvíli, kdy vstoupil do předsíně a zastavil se před mužem sedícím na židli mezi botníkem a policí na klobouky.

„Tady je. To je můj táta.“

Větší z otvorů na čele je ten vpravo. Kulka muže zasáhla přímo zpředu, zblízka, nejspíš poloplášťová střela vypálená z revolveru, napůl olovo a napůl titan.

„Říkala jsem to.“

Druhý otvor je o něco menší, zásah šikmo pod levým spánkem.

„Že nemůžou chodit.“

Ewert Grens nestačí nic říct, jen přihlíží, jak dívka vyskočí otci na klín a upraví jeho ztuhlé, nepoddajné ruce tak, aby nepřekážely, posadí se vedle něho, do mezery mezi jeho pravým stehnem a područkou.

„Pojď sem.“

„Chci mluvit s tatínkem.“

„Pojď ke mně.“

Grens nikdy předtím nezvedal do náruče tak velké dítě. Holčička byla těžší, než čekal. Opatrně ji sevřel a zvedl.

„Je tu ještě někdo?“

„Někdo?“

„Ještě někdo jiný než ty a tatínek?“

„Jsou tu všichni.“

Matka sedí na židli v kuchyni. Vypadá, jako by se usmívala se zavřenýma očima, obličej má nehybný, rty ztuhlé. Dva otvory po kulkách, stejně jako u otce – v čele a ve spánku. Na stole a na podlaze i na jejím oblečení je cukr a mouka, podlaha v kuchyni je lepkavá a snaží se zadržet podrážky, které po ní přecházejí. Grens si hned všiml dortu. Leží nedotčený na velkém stole v kuchyni, s pěti sfouknutými svíčkami na zeleném marcipánu.

„To je můj dort.“

„Vypadá dobře.“

„Sfoukla jsem svíčky sama.“

Sourozenci jsou přesně tam, kde dívka řekla, už dlouho. Ve svých pokojích. Sestra leží na posteli, průstřel má v týlu, bratr sedí na židli u psacího stolu s hlavou prostřelenou přímo shora.

Ten zatracený zvuk. Televize, hlasitá, dětský program. Grens ji vypne.

V tichu je obývací pokoj prázdnější.

Je tu až příliš prostoru pro ten nejodpornější zápach, jaký zná.

Usedne na černou koženou pohovku, dlouhou a lesklou, dívku posadí na křeslo. Dlouho se na ni dívá. Zdá se, že nemá strach, tiše si pobrukuje.

„Krásně zpíváš.“

„Hodně štěstí, zdraví.“

„Moc hezká písnička. Měla jsi narozeniny?“

„Jo.“

„Je ti pět? Jako je svíček na dortu?“

„Pět a několik dní.“

„Několik dní?“

„A několik nocí.“

Ewert Grens se rozhlédne, snaží se dýchat pomalu a pravidelně.

Několik dnů a několik nocí.

Tak dlouho žije děvčátko v tom zápachu.

Teď

Část první

Nikdy neměl rád léto.

Dotěrné léto, s kterým se rok co rok pouštěl do křížku, a nakonec mu přestal vracet údery. Prostě to tak bylo. Vedro. Ztichlé město. Lidé procházejí kolem v kraťasech a příliš nahlas se smějí.

Kriminální komisař Ewert Grens ležel na pohovce, jejíž manšestrový potah už dávno ztratil proužky, hlavu opřenou o trochu moc vysokou područku a záda utopená v příliš měkkém polštáři. Ze starých reproduktorů vtěsnaných v knihovně mezi přeplněné šanony a tlusté desky s dokumenty k případům se linula příjemná hudba, Siw Malmkvistová a písničky z šedesátých let, které zpívala jen pro něho. Obě okna dokořán, dopoledne sotva začalo a teplota už se vyšplhala na sedmadvacet stupňů venku a sedmadvacet stupňů uvnitř. Údery přestal vracet, když pochopil, že není sám. Těch, na které červen, červenec a srpen působily, bylo víc. Nebojovali proti roční době, ale proti lidem. To zatracené vedro jimi prostupovalo, nenechalo je na pokoji, posouvalo jejich hranice. Nedělo se to jen ve vězeňských chodbách. Když dusno dotíralo ze všech stran a svým tlakem smršťovalo skutečnost, výtržností přibývalo i vně neproniknutelných stěn. A když se srdce rozběhlo na plné obrátky, přicházely údery, lidé si jednoduše víc ubližovali, zabíjeli. Celý život vyšetřoval vraždy a k naprosté většině z nich došlo během nocí, kdy se úplně nesetmí. Už dávno si nevzal volno v době, kdy na zemi neleží sníh.

Čísi ruka neodbytně zaklepala na dveře.

Ať si klidně klepe.

Krk měl ztuhlý, noha ho bolela jako obvykle. V zaprášených chodbách kriminálního oddělení byl nejstarší, byl skoro nejstarší na celé státní kriminálce. Nezbývalo mu už ani půl roku k té černé díře, která ho děsí víc než postel doma, k tomu druhu díry, do jaké člověk bezmocně spadne a která nemá dno. K tomu jedinému okamžiku, na který nesmí myslet, k tomu jedinému, na který myslí.

To zatracené klepání. Nevzdává se.

Přes čtyřicet let. Panebože. Když do této budovy vstoupil, byl o tolik mladší, a už tehdy přesně věděl, že sem patří. Byl tak mladý, že si neuvědomoval, že to jednoho dne skončí. Ne proto, že by si to přál, ale protože společnost, k níž se rozhodl nepatřit, to rozhodla za něj.

„Ewerte?“

Klepání přestalo stačit. Teď se ještě z klíčové dírky ozvalo volání.

„Vím, že tam jsi, Ewerte. Jdu dovnitř. I kdyby se ti to nelíbilo.“

Když se dveře otevřely, ještě pořád ležel na ošoupané, manšestrem potažené pohovce. Krátce na něho pohlédla, zavřela za sebou, cílevědomými kroky došla ke kazetovému přehrávači a vypnula ho. Siw se odmlčela. Písničky z doby, kdy všechno bylo o tolik jednodušší.

Mariana Hermanssonová.

Asi jediná osoba v budově, která mu nikdy neustoupila, která si dovolila ho provokovat a která neměla nejmenší tušení o tom, že se její šéf hrdě pousměje pokaždé, když to udělá.

„Vloupání, Ewerte.“

Měla kancelář až na konci chodby. Kdysi byla jen praktikantkou na pár letních měsíců a on ji na oddělení prosadil navzdory byrokracii a dlouhé řadě kvalifikovanějších uchazečů. Naučil se mít ji rád jako dceru, kterou nikdy neměl. Když s ním mluvila, občas mu pevně sevřela paži a vyžadovala odpovědi i k záležitostem, o kterých nechtěl ani slyšet. Dívala se na něho, dobírala si ho, znejišťovala ho na jediném místě, kde se cítil bezpečně.

„Chci, aby ses na to podíval. Hned.“

Posadil se na okraj pohovky, protáhl se a ukázal na psací stůl s hromadami dokumentů.

„Vloupáními se nezabývám. Protože v tomhle městě umírá až moc lidí. A jak víš, zabírají veškerý můj čas.“

Hermanssonová se nikdy nevzdávala. A on to věděl.

„Dalaská 74.“

„Ano?“

„Třetí patro.“

„A dál?“

„Byt číslo tisíc tři sta jedna.“

Držela v ruce obálku, podala mu ji a on na ni jen mlčky pohlédl.

„Máš v kanceláři taky takové vedro, Hermanssonová? Klimatizace snad vůbec nefunguje.“

Posadila se vedle něho. Pohovka byla tak prosezená, že oba klesli skoro až na zem.

„Vloupání, Ewerte. Ale vůbec nic se z bytu neztratilo. Tak jsem to odložila. Protože ani já nemám… čas.“

Kývla k hromádce dokumentů. Věděl, jak vypadá její vlastní psací stůl. Ještě víc papírů. A další spousta na podlaze.

„A pak jsem udělala to, co vždycky – ještě chvíli jsem se na to dívala a potom jsem ten případ odložila na hromadu ke všem ostatním. Nakonec jsem otevřela složku ROR a prošla jsem hlášení z adres v blízkém okolí za poslední roky.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Část první