Corina Bomann

DIE FRAUEN VOM LÖWENHOF

Mathildas Geheimnis

Copyright  ©  2018 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Published in 2018 by Ullstein Taschenbuch Verlag

Alle Rechte vorbehalten

Translation  ©  2020 by Zuzana Soukupová

ISBN  978-80-249-4293-3

První část

1931

1. kapitola

Zmáhal mě spánek. Přede mnou ležel sešit, do kterého jsem chtěla něco napsat, ale ruce mi ospalostí ztěžkly. Neměla jsem sílu chopit se pera a přenést slova na papír. Vzduch ve třídě byl navzdory otevřeným oknům tak dusný, že by se dal krájet, a to byl teprve začátek června. Léto v roce 1931 přišlo brzy.

Mnohem raději bych byla někde ve stockholmském městském parku než na hodině slečny Nyströmové v Realskole. Mohla bych sedět ve stínu stromů a v klidu si uspořádat myšlenky, místo abych poslouchala jak vést domácnost a odrážela nevraživé pohledy spolužaček.

Jenže rodiče trvali na tom, že musím získat dobré vzdělání. Otec mě osobně přihlásil do téhle školy s vysvětlením, že jedině tak ze mě může něco být. V dnešní době se nemůžeš jen spoléhat na to, že najdeš dobře zajištěného muže, to byla jeho slova. Matka na něho vrhla trochu zvláštní pohled, ale pak i ona dodala, že jen krása dnes ke štěstí rozhodně nestačí.

Nechtěla jsem mařit jejich snahu tím, že bych snad chodila za školu. A teď, kdy od pohřbu matky uplynulo jen několik dnů, už vůbec ne.

Smrt zastihla Susannu Wallinovou v noci během spánku, tiše a nepozorovaně nechala její duši odejít na onen svět. Našla jsem ji ráno, když jsem si s údivem uvědomila, že je v domě nezvyklé ticho. Matka se pokaždé hned po probuzení vydávala do kuchyně, aby roztopila sporák a připravila snídani. Ani poté co nás opustil otec, tenhle zvyk nezměnila. Tentokrát to však bylo jinak. Když jsem vešla do jejího pokoje, abych ji probudila, spatřila jsem, jak otevřenýma očima zírá na strop. Nejdřív mě napadlo, že jen tak přemýšlí, ale když jsem se jí dotkla, zjistila jsem, že je strnulá a neuvěřitelně studená.

Pochopila jsem, že už jí žádný lékař nepomůže, a bylo mi, jako by se ve mně něco zhroutilo. Přesto jsem vyděšeně běžela pro doktora, který mi ale jen potvrdil hroznou jistotu. Vše, co následovalo poté, se mi propadlo do tmy zapomnění. Ani nevím, jak se mi podařilo oznámit tu smutnou zprávu pastorovi a sousedkám.

Za pár dní jsem si uvědomila, že ležím v posteli a v ruce svírám zapalovač, který kdysi patřil mému otci. Zřejmě jsem si ho vzala, když jsem si málem vyplakala oči. Vyzařoval teplo mé dlaně a zvláštním způsobem mě uklidňoval, ačkoli jsem toho o svém otci věděla jen velmi málo.

Tatínek vždy působil trochu nepřítomným dojmem a matka jako by snila o světě, do kterého jsem neměla přístup. Oba se však o mě obětavě starali. Nikdy jsem od nich nedostala jediný pohlavek. Někdy mi ale připadali jako figuríny z výlohy, které tu byly jen proto, abych nebyla sama.

Když pak otec jednoho dne náhle zmizel z mého života, nebyla jsem k utišení. Prostě se nevrátil domů. Matka počkala dva dny a pak se obrátila na policii. Vyhlásili pátrání po Sigurdu Wallinovi, ale bezvýsledně. Někdo policistům oznámil, že ho viděl na mostě v Gamla Stanu. Dalším vyšetřováním se zjistilo, že tam skutečně byl. Na zemi před zábradlím se našel jeho zapalovač. Byl pozlacený a ozdobený jemnou rytinou květů. Vždycky jsem ho obdivovala, když si s ním otec zapaloval své doutníčky. Ten jediný mi po něm zbyl.

Úřady celou věc dost spěšně uzavřely s tím, že skoncoval se životem skokem z mostu. Pátrání se rozšířilo i na okolní pobřeží. Jenže Baltské moře je hluboké a proudy odnášejí vše, co pohltí, daleko od břehů.

Po roce marného hledání byl otec prohlášen za mrtvého. Vzala jsem si ten malý zapalovač, protože matka o něj nejevila zájem. Bez velkého truchlení vyklidila ze skříní otcovy věci, jako by to byla záležitost, kterou je třeba uzavřít a veškeré její pozůstatky odstranit.

V zoufalství nad ztrátou otce jsem se utěšovala tím, že mi zůstala alespoň matka.

Teď jsem už neměla nikoho, kdo by mi mohl být oporou.

První dny po její smrti jsem si připadala jako tělo bez duše. Nic jsem necítila, nic se mě netýkalo. Byla jsem jen plná bolesti a smutku. Po nějaké době jsem začala znovu trochu přicházet k sobě, přesto mi bylo zatěžko žít dál. Často mě přepadaly záchvaty pláče, většinou ve velmi nevhodných okamžicích. Pak mi nezbývalo než někam zalézt, zmizet všem z očí. Celé hodiny jsem procházela jako stín naším žlutým domem v strmé ulici Brännkyrkagatan. Připadala jsem si odloučená od ostatních lidí, neboť všichni vypadali tak bezstarostně. Jedinou útěchou mi byl Paul, který mě pravidelně navštěvoval, aby se ujistil, že jsem v pořádku.

Hodiny, které jsem musela strávit ve škole, byly ovšem ještě horší než hodiny o samotě v prázdném domě.

Když zmizel otec, projevovali mi všichni soucit. Můj osud se jim zdál hrozný a spolužačky litovaly mě i mou matku.

A teď jsem se stala sirotkem. Otcovi rodiče už byli dávno po smrti a matka o mé babičce a dědečkovi nikdy nemluvila. V životě jsem je neviděla. Když jsem se na ně zeptala, prohlásila, že ani z její strany nemám žádné prarodiče.

Ve škole jsem neměla mnoho přítelkyň. Kromě Dagy se se mnou skoro nikdo nebavil. Spolužačky mi dávaly pocítit, že jsem sirotek. Když se na mě podívaly a pak naklonily hlavy k sobě, aby si mezi sebou něco špitaly, cítila jsem osten v srdci. Ztrátou rodičů jsem přišla o jakoukoli ochranu a zázemí.

Z letargie mě vytrhlo zaklepání na dveře třídy. Slečna Nyströmová vyzvala narušitele jejího výkladu, aby vstoupil. Pan Persson, ředitel naší školy, si krátce s učitelkou domácích prací něco pošeptal, pak se otočil a zahleděl se přes hlavy dívek přímo na mě.

„Mathildo Wallinová, můžeš jít se mnou, prosím?“ vyzval mě.

Ve třídě se hned ozval šepot, tu a tam i škodolibé zachichotání.

Srdce se mi rozbušilo. Zvedla jsem se a ostýchavě sklopila oči, ale pak jsem se napřímila. Věděla jsem, co si ostatní myslí. Byli přesvědčení, že teď, když nemám rodiče, musím odejít ze školy. Popravdě řečeno přesně to jsem očekávala i já.

Mé nitro svíral strach a obavy. Následovala jsem toho velkého a statného muže, jenž měl vždycky na krku motýlek a sako, které mu moc nepadlo. Do nosu mě uhodil závan jeho kolínské a pomády na vlasy, s jejíž pomocí se snažil zkrotit své nepoddajné černé vlasy. Vůně se za ním táhla jako závoj.

Do ředitelny jsme byly předvolány, jen když jsme něco provedly, nebo aby nám byla oznámena špatná zpráva. Naposledy jsem tam vstoupila, když jsem musela ředitele informovat, že mi zemřela matka, a proto několik dnů nebudu chodit do školy. Místnost byla dost velká a celá v hnědé barvě. Hnědé byly police, na nichž byly vyrovnány knihy vázané v hnědé kůži. Hnědé křeslo za hnědým psacím stolem. Pod ním hnědý koberec s béžovým vzorem. Ani dotek jiné barvy, která by narušovala důstojný ráz pracovny.

Když jsme vešli, očekávala nás tam vysoká paní oblečená do temně modrých elegantních šatů. Světlé vlasy měla stažené do uzlu a pár uvolněných pramenů rámovalo pravidelné rysy jejího obličeje.

„Dovolte, abych vás představil,“ pronesl ředitel a obrátil se k té cizí ženě. „Hraběnko, to je Mathilda Wallinová. Mathildo – hraběnka Agneta Lejongårdová.“

Hraběnka? Co tady dělá hraběnka? Podívala jsem se na tu dámu se zmatkem v očích. V pohádkách, které mi matka vyprávěla, měly hraběnky na hlavě diadém a na sobě stříbřité šaty. Tahle ale neměla ani klobouk.

Na její tváři se objevil úsměv. „Těší mě, že tě poznávám,“ pronesla a podala mi ruku. Nevěděla jsem, co mám udělat. Malé pukrle? Je to přece šlechtična! Už jsem začala krčit kolena, když se její ruka dotkla mé. Zároveň jsem si kladla otázku, co může chtít hraběnka od dcery účetního?

„Pojďte se posadit,“ vybídl nás ředitel.

„Je mi líto, že jsi přišla o matku. Navíc tak brzo po ztrátě otce,“ promluvila na mě hraběnka.

Nechápavě jsem se na ni podívala. Odkud to ví? Je snad z úřadu péče o sirotky? Nebo z dětského domova?

Zdálo se, že mi čte myšlenky, protože spěšně dodala: „Právě proto jsem tady.“

„Kvůli mému otci?“

Zavrtěla hlavou. „Kvůli tobě.“

Podívala jsem se na ředitele, ale pan Persson nehnul brvou. Vypadal jako divák, před jehož očima probíhá napínavé drama.

„Ještě nejsi plnoletá, což znamená, že potřebuješ poručníka,“ pokračovala hraběnka.

Zmocnila se mě panika. Takže přece jen je z úřadu péče o sirotky!

„Umím se o sebe postarat docela dobře sama,“ namítla jsem. „Když matka onemocněla, pečovala jsem o celou domácnost. A škola…“ Zarazila jsem se, protože jsem si uvědomila, že za školu se musí platit. Můj otec na ni sice dal peníze stranou, ale vzhledem k tomu, že nejsem svéprávná, nemůže být konto na mě převedeno.

Hraběnka vrhla rychlý pohled na Perssona a pak opět obrátila oči na mě. „Chodíš sem ráda?“

„Ano,“ odpověděla jsem a přistihla se, že si nervózně popotahuju rukáv blůzy.

„Pan ředitel Persson mi řekl, že jsi dobrá žákyně.“

„Lehce zaostává v ručních pracích a také ve fyzice by se mohla zlepšit. Ale je výtečná v aritmetice. A samozřejmě ve švédském jazyce, stejně jako v angličtině.“

„Chodíš na angličtinu?“ podivila se hraběnka.

„Ano, milostivá paní,“ přikývla jsem.

„Myslím, že to by se ti mohlo v dalším životě hodit. A že umíš velmi dobře počítat a psát, to jistě také.“

Proč se opatrovnický úřad zajímá o moje výsledky ve škole?

„Co to má znamenat?“ zeptala jsem se, než Persson a hraběnka mohli dál pokračovat v probírání mých známek. „Proč jste tady? Chcete mě strčit do nějakého útulku?“

Žena zvedla udiveně obočí. „Ne, to rozhodně nechci,“ odpověděla klidně. „Jsem tady, abych ti oznámila, že jsem byla jmenována tvou poručnicí.“

Zůstala jsem na ni zírat s otevřenou pusou. Tahle cizí žena, ještě k tomu hraběnka, že by měla rozhodovat o mém životě? Dokud nebudu plnoletá?

„Vím, že by tě ta zpráva mohla zaskočit,“ pokračovala hraběnka, „a nechtěla jsem, aby ses to dozvěděla až při otevření závěti.“

Nic jsem nechápala. Poručnice? Otevření závěti? Tahle žena, kterou jsem v životě neviděla, se má teď o mě starat?

„Proč?“ vyslovila jsem tu myšlenku nahlas.

„Na co se ptáš?“ zeptala se.

„Proč právě vy? Jaký důvod může mít hraběnka jako vy k tomu, aby se stala mou poručnicí?“

„Mathildo!“ zasyčel na mě varovně ředitel, ale hraběnka jen zavrtěla hlavou.

„To je v pořádku.“ Zhluboka se nadechla a pronesla: „Tvá matka to tak ustanovila.“

„Moje matka? Co máte společného s mou matkou?“

„Znaly jsme se. A velmi dlouho. Krátce po její smrti jsem obdržela od notáře dokument, v němž tvoje matka vyjádřila přání, abych se stala tvou poručnicí.“ Vytáhla z kabelky obálku a podala mi ji.

Otevřela jsem ji a vyndala úřední doklad. Hned jsem poznala matčin rukopis, hlavně její typické kudrlinky u písmen Ba R.Dopis byl opatřen datem 19. února minulého roku. Copak už tehdy tušila, že s ní není něco v pořádku? Věděla o svém slabém srdci? Pokud ano, tak to přede mnou dobře skrývala. Nikdy nepadlo jediné slovo o tom, že je snad nemocná.

U jedné řádky jsem se zastavila.

V případě mé smrti si přeji, aby hraběnka Agneta Lejongårdová převzala poručnictví mé dcery Mathildy.

„Proč to ale napsala?“ zeptala jsem se po chvíli. „Matka se o vás nikdy ani nezmínila.“

Najednou se mi tahle hraběnka zdála podezřelá. Co jestli mě někam prodá? Nebo se to stává jen v laciných milostných románech?

„Mathildo!“ ozval se ředitel. Jeho hlas zněl rozzlobeně. „Uvědom si, co to pro tebe znamená! Měla bys být za takový dar vděčná.“

„Ne, o dar v žádném případě nejde,“ namítla hraběnka. „Je mou povinností postarat se o tebe. Na Lejongårdu se budeš mít dobře a snad tam najdeš nový domov.“

Ta slova na mne dopadala jako kapky chladného deště. Budu muset odjet. A co se stane se mnou a Paulem? A s mým přáním postoupit na obchodní školu? S Paulem jsme snili, že bychom jednou společně vedli jeho firmu. On by vyráběl nábytek a já se starala o účetnictví, protože mi jdou počty podstatně líp než jemu.

S tím teď je konec. Nezbude mi než se zahrabat někde na venkově. Tahat trakaře s hnojem, dávat seno do stohů a večer se dívat, jak si lišky dávají dobrou noc. Žádné světly hýřící jazzové kluby, o nichž jsem četla a tajně snila. Žádný pulzující městský život. Budu vytržená ze všeho, co znám.

Cítila jsem, jak mi stoupají slzy do očí.

„A co když o to nestojím?“ ohradila jsem se vzdorovitě. Moje zlost byla nejmíň tak velká jako ledovec, který potopil Titanic.

„Mathildo!“ Ředitel Persson vypadal, že každou chvíli vyskočí ze židle. „Nemáš na vybranou!“

Hraběnka se na mě zahleděla. „Kdyby tvá matka nezemřela,“ zeptala se překvapivě mírným hlasem, „co bys dělala po škole?“

„Copak to není jedno?“ vzlykla jsem.

„Není, pro mě je to důležité. Já tě ještě neznám, Mathildo. Nevím, co si přeješ. A můžeš mi věřit, že moc dobře vím, jaké to je, když ti někdo brání splnit si svůj sen.“

Zůstala jsem na ni zírat.

Ředitel zafuněl. Jistě si myslí, že se chovám neuctivě, ale v tu chvíli šlo přece o mě, o můj život!

Kromě Paula jsem ještě nikomu neřekla, jaké povolání by mě těšilo. Většina děvčat snila o tom, že si najdou dobrého muže, který se o ně postará. Navštěvovaly Realskolu, aby se z nich staly vzdělané hospodyňky. Kdybych jim prozradila, jak hodlám naložit se svým životem, považovaly by mě za ještě větší podivínku než dosud.

„Chtěla bych jít na obchodní školu, abych mohla pracovat v nějaké velké firmě,“ slyšela jsem se, jak říkám. „Fascinují mě čísla. V každém případě chci mít vlastní příjem, vlastní byt a možná i automobil.“

Agneta Lejongårdová rozvážně přikývla a podívala se mi zpříma do očí. „To je dobrý cíl. Nevidím důvod, proč bys ho neměla dosáhnout.“

„Vždyť jsem sirotek a nemám na obchodní školu peníze,“ vyhrkla jsem. „A jestli odjedu někam na venkov…“

„No, Lejongård není na konci světa,“ usmála se hraběnka. „Kousek od něj je Kristianstad. A tam je i obchodní škola.“

Málem jsem namítla, že tam ale není Paul. Včas jsem se zarazila.

„Nemusíš se samozřejmě rozhodnout hned,“ pronesla hraběnka poté, co si mě ještě chvíli pozorně prohlížela. „Promiň, jestli jsem tě zaskočila. Měla bys ale vědět, že ti chci pomoct, abys své sny uskutečnila.“

Přikývla jsem. Mám snad na výběr? Ředitel Persson má pravdu. Moje matka určila tuto ženu mou poručnicí. Nemohla jsem ji tedy odmítnout.

„Tady je pozvánka k notáři na zítřejší dopoledne. Necháme otevřít závěť tvé matky. Budu tam s tebou.“ Hraběnka mi podala dopis, zvedla se a obrátila se k řediteli. „Uvolníte ji zítra z vyučování, že?“

„Samozřejmě, milostivá paní,“ vyrkl Persson a rychle se vztyčil.

„Dobře, tak se uvidíme zítra ráno,“ prohlásila hraběnka a rozloučila se se mnou.

Docela ráda bych věděla, kde se ve Stockholmu ubytovala, ale než jsem se stačila zeptat, už jsem zase stála na chodbě.

Zamyšleně jsem se dotkla obálky s dopisem. V očích mě stále ještě pálily slzy.

Pozvání na otevření závěti mé matky. Znělo to tak definitivně. Nejradši bych vyběhla ze školní budovy a schovala se doma. Ale to už se ozval zvonek a vzápětí mě obklopily spolužačky.

První ke mně běžela Daga. „Mathildo, co se děje?“ vyhrkla znepokojeně, když spatřila, jak mi žhnou tváře.

Strčila jsem dopis do kapsy sukně. „Nic, já… jsem trochu zmatená.“ Roztržitě jsem si otřela slzy z tváře. Ale Daga se nenechala oklamat.

„Dostala jsi nějakou špatnou zprávu?“ zeptala se, a když jsem jí hned neodpověděla, vyděšeně se nadechla. „Snad tě nevyhodili ze školy?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne. Já… já jsem se seznámila se svou novou poručnicí.“

„S nějakou protivnou tetkou z dětského domova?“

„Ne. S hraběnkou.“

Daga zůstala stát s otevřenou pusou. „Hraběnkou? Co ta má s tebou společného?“

Už jsem se jí chystala odpovědět, když jsem zahlédla, jak se k nám blíží další dívky ze třídy. Nesměly mě vidět plakat. Stejně už mě jistě do jedné pomlouvaly.

„Pojď někam, kde nás nikdo nebude rušit,“ pošeptala jsem přítelkyni a vykročila k malé zídce, která ohraničovala jižní stranu školního dvora.

2. kapitola

V noci jsem nervozitou nezamhouřila oko. Ruce a nohy mě brněly, jako kdyby mi po nich běhali mravenci. Ani ticho v domě mě nedokázalo uklidnit.

Nemohla jsem uvěřit tomu, co se dnes stalo. Zčistajasna se objeví nějaká hraběnka, aby se ujala chudé siroty? Zdálo se mi, že je to příliš krásné, než aby to mohla být pravda. Že by se mi to všechno jen zdálo?

Něco se odrazilo od okenní tabulky. Trhla jsem sebou. Nejdřív jsem si myslela, že jde jen o jeden z mnoha zvuků, které prázdný dům obzvlášť v noci vydával. Pak jsem ale vstala a přistoupila k oknu. Na chodníku přímo pod pouliční lampou jsem spatřila dobře známou postavu.

Otevřela jsem okno. Paul Ringström se právě chystal k druhému hodu, a když mě uviděl, zarazil se v nápřahu.

„Co tě to napadá objevit se tu tak pozdě?“ zeptala jsem se a znělo to rozhořčeněji, než jsem měla v úmyslu.

„Něco jsem zaslechl a chtěl jsem se tě zeptat, jestli to je pravda.“

Dokázala jsem si představit, od koho to asi slyšel. Daga svému bratrovi jistě všechno vyklopila. A Paul není jen tak někdo, už delší dobu zaujímá v mém životě pevné místo. Dalo by se říct, že je mým tajemstvím.

Seznámili jsme se, když jsem byla u Dagy na návštěvě. Chodila jsem k ní sice docela často, ale teprve před pár měsíci jsem si pořádně všimla i jejího staršího bratra. Během následujících týdnů jsem ho potkávala stále častěji, samozřejmě zcela náhodně, a on se vždycky moc snažil, aby mi předvedl, jaký je pozorný chlapec a že mě považuje za velmi milou dívku. Byl vtipný, díval se na mě se zalíbením a já jsem s ním měla pocit bezpečí a ochrany. Mladý muž, s nímž jsem si uměla představit svou budoucnost. A navíc skvěle vypadal. Díky práci v dílně svého otce měl široká ramena a silné ruce. A ještě nikdy jsem neviděla člověka, který by měl tak zelené oči! Při procházkách parkem jsem často zachytila pohledy, které na něj vrhaly kolemjdoucí dívky, a těšilo mě, že si jich nevšímal.

Netvořili jsme ještě opravdový pár, to by moje matka nedovolila, ale tu a tam se objevil pod mým oknem, hodil na ně pár kamínků, a když jsme měli příležitost, tak jsme si spolu povídali.

Teď když matka zemřela, mohla jsem ho prostě pozvat do domu. Jenže já se na to ještě necítila připravená. Kromě toho jsem moc dobře věděla, že sousedky mají oči jako ostříž. Hned by celá čtvrť věděla, že jsem pustila do domu mládence.

„Počkej, přijdu ven!“ zavolala jsem na něho.

Paul přikývl, ale ve světle lampy jsem na jeho tváři zahlédla trochu zklamaný výraz. Věděla jsem, že si moc přeje být se mnou o samotě. Já jsem se však obávala, že bych se mohla přestat ovládat a svolit k něčemu, co by pro nás oba nebylo dobré. Rychle jsem vklouzla do šatů a hodila si přes ramena matčin teplý vlněný šátek. Přes den už sice hřálo sluníčko, ale noci bývaly ještě dost chladné.

„Proč si nemůžeme popovídat v domě jako všichni ostatní?“ zeptal se, když jsem vyšla ze dveří.

„Ty víš proč,“ vyhnula jsem se odpovědi. „Nechci udělat nic, co by se mé matce nelíbilo.“

„Tomu rozumím, ale tvé matce by se nelíbilo, kdybys měla milého?“

„Ale ano, jednou jistě, ale stále mi opakovala, že v sedmnácti jsem na to ještě moc mladá.“

Pohlédla jsem mu do tváře. Světlo lampy dodávalo jeho pleti narůžovělý odstín, ale úplně změnilo nádhernou zeleň jeho očí. Teď se zdály být hnědé jako půda po dešti. Ale výrazně řezanou bradu, široké čelo a hezké klenuté obočí světlo naopak zdůraznilo.

„Já přece chci jen zajít do domu, nic víc.“ Povzdechl si. „Ale možná už naše přátelství brzy skončí.“

Vrhla jsem na něho vyděšený pohled. „Jak to myslíš?“

„Daga mi vykládala, že se tvou poručnicí stala nějaká hraběnka odněkud z okolí Kristianstadu. Je to pravda?“

„Ano,“ přikývla jsem a cítila, jak je mi kvůli těm slovům těžko u srdce. Když budu na Lejongårdu, tak ho nadlouho neuvidím. Velmi dlouho.

„Pak tedy odtud odejdeš.“

„Ano, ale…“ Zarazila jsem se. „Vlastně to tak úplně přesně nevím. Ještě jsme o tom nemluvily.“

Paul si nespokojeně odfrkl a založil ruce v bok. „Měla ses jí zeptat.“

„To je pravda, ale… byla jsem úplně vyvedená z míry. Ředitel si mě zavolal do pracovny a tam byla ona. Vyložila mi, že je majitelkou panství, a vyptávala se mě na mé sny.“

„No a jsem v těch snech i já?“

„Ovšem, ale to jsem jí přece nemohla říct, viď?“

Přistoupila jsem k němu a zvedla ruce, abych mu je položila na prsa. Pak jsem se ale zarazila, když jsem si uvědomila, že ztuhl jako kámen.

„Odejdeš,“ pronesl zachmuřeně a shrnul mi vlasy z obličeje. „Jedině že bys dokázala, aby se ta hraběnka tvou poručnicí nestala.“

Sklopila jsem hlavu. Jak ráda bych byla starší, abych si mohla dělat, co chci. Čtyři roky! Proč mi nebyly dopřány ještě čtyři roky s matkou? Vyčítala jsem osudu, že je ke mně tak nespravedlivý.

„Bylo to přání mé matky,“ vymáčkla jsem ze sebe. „Ale i kdybych odtud odešla, nemusíme snad ztratit jeden druhého… Byly by to přece jen čtyři roky.“

„Čtyři roky!“ Paulovy oči se rozšířily hrůzou. „To je strašně dlouhá doba, uvědomuješ si to? Nejsem si jistý, jestli dokážeme tak dlouho čekat. To už mi bude třiadvacet.“

„Co to s tím má společného?“ zeptala jsem se. „Mně bude za čtyři roky jednadvacet. V té době budeme ještě oba velmi mladí.“

„Ale…“ Paul se zarazil. „A co když si tě chci vzít za ženu?“

Podívala jsem se mu zpříma do očí. „Víš, že bez souhlasu poručnice se vdát nesmím.“

„No právě,“ opáčil.

Zavrtěla jsem hlavou. „Nemyslíš, že by se vyplatilo na sebe počkat, i když se to zdá jako dlouhá doba?“ Začínala jsem se na něho zlobit a musela se přemáhat, abych mluvila tiše, protože jinak by nás mohli zaslechnout sousedé. „Paule,“ donutila jsem se k milému tónu, „já přece nezmizím ze světa. Kromě toho, proč už teď mluvíme o svatbě? Mně je teprve sedmnáct a tobě devatenáct. Ani jeden z nás není plnoletý. Copak si opravdu myslíš, že tvoje rodina bude nadšená, když jim začneš vykládat o svých plánech na svatbu? A co tvoje učení? Neměl bys nejdřív získat výuční list? Nezapomeň na náš sen. Chceš přece svou vlastní továrnu na nábytek, nebo ne? A já musím ještě absolvovat obchodní školu, pokud ti mám vést účetní knihy.“

Vlastně jsem se vždycky jen smála, když jsme o tom mluvili. Paul Ringström a synové, výroba nábytku od roku 1936. Za pět let. To byla doba, kterou si Paul sám určil. Nejpozději za pět let chtěl mít svou vlastní firmu, která bude ještě větší a úspěšnější než dílna jeho otce. Ale možná za těch pět let na mě zapomene.

Paul rozpačitě zíral na špičky svých bot. „Já… já bych tě nechtěl ztratit,“ vymáčkl ze sebe.

„To se nestane!“ vyhrkla jsem a cítila, jak se uvnitř celá chvěju. „Přestěhuju se do Skåne jen na čtyři roky. Pak se k tobě zase vrátím. A postavím se ti po bok jako čerstvá absolventka obchodní školy.“ Na to jsem své dlaně položila na jeho ruce. Paul je uchopil a skryl je na svých prsou, jako by je chtěl zahřát.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

První část

1. kapitola

2. kapitola