Danielle Steelová

Čas předminulý

Přeložila Jiřina Stárková

Danielle Steel: Čas předminulý

Copyright © 2018 by Danielle Steel

All rights reserved

Translation © Jiřina Stárková, 2020

ISBN 978-80-249-4252-0

Milí čtenáři,

nikdy jsem neměla ráda „duchařské příběhy“ ani knihy o cestování časem, protože mi připadají přitažené za vlasy a nepříliš kreativní.

Hrdina či hrdinka se ocitne v minulosti, zamiluje se do někoho, kdo žil před stovkami let – načež řeší dilema, zda má zůstat v jiném století (a vzdát se všech svých přátel ze svého „reálného“ života), nebo svou lásku opustit a vrátit se do své přítomnosti sama a zhrzená. To mě zkrátka nebaví – upřímně řečeno mě to rozčiluje. Proto je tato kniha pro moji tvorbu velmi netypická a pohybuje se v mezích toho, co ještě považuju za přijatelné.

Ke starým domům chovám obzvláštní náklonnost a v několika jsem i bydlela. O jednom z nich, nádherném, víc než stoletém viktoriánském sídle, se proslýchalo, že v něm straší. Samo sebou jsem to odmítala, vysmívala se tomu a celé roky, co jsem tam žila, jsem tomu nevěnovala pozornost. Nemohla jsem však popřít existenci některých podivných zvuků, pozoruhodností a zážitků, jež nikdo neuměl vysvětlit. Tu zvláštní atmosféru cítili i jiní a byli přesvědčeni, že se v domě usídlili duchové. Vytrvale a až do posledního dne svého pobytu jsem to ignorovala. Nicméně jsem přesvědčená, že staré domy mají svou vlastní historii utkanou z radostných i smutných příběhů lidí, kteří v nich bydleli, z událostí, které je tam potkaly, a ze životů, jež tam prožili. Pokud se mi poštěstilo v nějakém historickém domě nějaký čas pobýt, vždycky jsem byla zvědavá na opravdové příběhy těch, kteří tam žili přede mnou. Nechala jsem zrestaurovat dva staré domy a pokaždé jsem cítila, že mají duši. S oblibou tvrdím, že s historickými sídly je to stejné jako s potenciálním partnerem: buď se do něj zamilujete, nebo ne.

V Čase předminulém jistá temperamentní a podnikavá mladá rodina – manželé a jejich tři děti – odjede z New Yorku do San Franciska a nastěhuje se do starého historického sídla, kam přinese své novodobé názory, počítače, elektronické hry a soudobý módní životní styl. Třetí noc je maličko vyvede z míry slabé zemětřesení… a zničehonic se na okamžik objeví skupina elegantně oblečených a na první pohled úchvatných lidí z jiného století, kteří stejně rychle zase zmizí. Jejich portréty i nábytek jsou doposud v domě. Existují jisté spiritistické jevy, jež já osobně nechápu, ovšem někteří jedinci na ně přísahají, a není vždycky snadné je vysvětlit nebo zcela popřít. V tomto případě pár dní po prvním setkání vstoupí noví majitelé domu do jídelny jen v džínách, tričku a teniskách a ocitnou se ve společnosti původní rodiny, které sídlo patřilo, jak ve fracích a slavnostních róbách večeří obklopená stříbrem a broušeným sklem. Ten večer se mezi oběma rodinami vytvoří silné pouto úcty, lásky a přátelství. Každá žije v jiném století, a přestože je od sebe dělí sto let, dennodenně se spolu scházejí u večeře a často se v domě vídají i přes den. Dvacáté století bylo mimořádně fascinující období: propukly dvě světové války, v roce 1929 sužovala svět hospodářská krize, udály se zásadní společenské i průmyslové změny, na Měsíc vstoupil první člověk, převratné změny zaznamenaly technologie, medicína a další vědecké obory.

Toto ohromující historické období může prostřednictvím svých nových přátel zakusit i tato moderní rodina a současně žít svůj běžný život v 21. století. Všichni si navzájem pomáhají, jeden od druhého se učí, dělí se o své zážitky a zkušenosti, poskytují si životní bohatství plynoucí ze vztahu, jenž popírá čas a zkvalitňuje jejich každodenní život. Je to hluboce dojímavé vyprávění o dvou rodinách, které shodou okolností žijí pod jednou střechou v časovém rozdílu sta let a společně se těší z nevysvětlitelného fenoménu, o jakém se žádnému z nich ani nesnilo. Během psaní jsem si obě rodiny zamilovala a spoléhala se na to, že přirostou k srdci i vám. Je to velice neobvyklý příběh o neobvyklé časové dimenzi a lidech obdařených neobvyklým darem, jenž netušeným způsobem obohatí jejich život – a já věřím, že zpestří i ten váš, až budete číst následující stránky. Doufám, že se vám kniha bude líbit.

Srdečně zdraví

Danielle

Svým milovaným dětem, Beatie, Trevorovi, Toddovi, Nickovi, Samantě, Victorii, Vanesse, Maxxovi a Zaře.

Ať je vaše minulost, přítomnost i budoucnost pro každého z vás přínosem a vzácným darem.

A nechť je kronika vašeho společného života protkaná neustálým a trvalým poutem vzájemné

lásky, síly a něhy.

Z celého srdce, navždy a navěky.

S láskou

máma / D. S.

Kdybyste znali budoucnost a minulost,

dali byste se jinou cestou, anebo považovali

svůj osud za pevný a nevyhnutelný?

Můžeme změnit vývoj budoucnosti či minulosti,

nebo se mu jen přizpůsobit?

Nebo máme oba časy respektovat

a nesnažit se je usměrňovat?

– D. S.

1

Blake Gregory seděl ve své newyorské kanceláři, díval se oknem ven a uvažoval o právě předloženém návrhu na pozici generálního ředitele nově založené společnosti zaměřené na technologicky vyspělá sociální média se sídlem v San Francisku. Podobnou nabídku už dostal nesčetněkrát, například z Bostonu i dalších měst, a pokaždé ji bez váhání odmítl. Ale žádná nebyla tak lákavá jako tahle. Tentokrát jde o něco jiného. Firmu zřídili dva výjimečně úspěšní mladí muži, jimž jejich dřívější odvážné projekty přinesly nemalý zisk. Díky tomu mohli štědře investovat do svého nejnovějšího start-upu, který stejně jako předešlé společnosti vychází z jednoduché koncepce spojující principy internetového vyhledávače a sociálních médií – a potenciální hospodářský růst bude obrovský.

Blake pracuje v prosperující a mimořádně oceňované firmě a podnikatelský plán, který mu ti dva mládenci nastínili, nemá chybu. Měl pokušení jít s nimi do holportu, ačkoli si na svém stávajícím postu vede nadmíru dobře a ví, že žádná nová společnost nemá patent na úspěch. Jenže pokud se nová firma osvědčí, pohrnou se do ní miliardy. Samozřejmě existují případná úskalí, ovšem ta se podle jeho názoru dají překonat hned ve stadiu vývoje. Nabídka přišla zčistajasna, na základě jistých obchodních kontaktů a jeho profesionální pověsti bystrého a prozíravého analytika nejistých podniků, schopného odhadnout riziko, vyvarovat se ho a rozjet úspěšný obchod. Nabídli mu dvojnásobek toho, co dostává od svého newyorského zaměstnavatele. Budoucnost ve firmě má zajištěnou, pracuje v ní už deset let a své kolegy má rád. O situaci ve start-upu v San Francisku neví vůbec nic a třeba se mu noví spolupracovníci nebudou zamlouvat. Ví jen to, že jsou kurážní, inteligentní a bezohlední a že umí vydělávat peníze. A i když zpravidla neriskuje, neuvěřitelně ho to láká. Navrhovaný plat je zajímavý stejně jako akcie, jež bude vlastnit, až je firma nabídne na veřejném trhu, což má samo sebou v úmyslu.

Při představě, že by se pustil do něčeho nového a nezvyklého, jako by omládl. Je mu šestačtyřicet a jeho životní kariéra je už velmi dlouho bezpečná a předvídatelná. Je ženatý, má tři děti. Nemá v úmyslu hodit opatrnost za hlavu. Ani si neumí představit, co by na to řekla jeho manželka Sybil. Oba dva jsou zapřisáhlí Newyorčané, na své město nedají dopustit a vyrůstali v něm, tak jako jejich děti. Blake nikdy neuvažoval o tom, že přijme práci v jiném velkoměstě, až teď. Jestli se start-up prosadí, mohl by vydělat obrovské jmění. Nebude snadné nabídku odmítnout.

Sybil je devětatřicet a má za sebou pestrou profesní kariéru. Vystudovala dějiny umění na Kolumbijské univerzitě, kde se seznámila s Blakem, který tehdy dokončoval magisterské studium na ekonomické fakultě. Zbožňovala Franka Lloyda Wrighta, I. M. Peie, Franka Gehryho a všechny avantgardní architekty moderní doby. Po sňatku s Blakem a po prvních dvou dětech se opět přihlásila na Kolumbijskou univerzitu, tentokrát na architekturu. Později se zaměřila na bytový design a pracovala jako odborná poradkyně firem specializovaných na výrobu moderního nábytku; sama navrhla několik kousků, které si časem získaly proslulost. Stala se dvorní konzultantkou jak Muzea moderního umění, tak Brooklynského muzea, radila při získávání významných exponátů do trvalých sbírek a byla kurátorkou řady výstav. Její projekty se vyznačují elegancí a účelností a v neexistujícím volném čase pracuje na knize o význačné bytové architektuře dvacátého století. Vydavatel ji ustavičně uhání o její dokončení.

Blake nepochyboval, že monografie bude mít velký úspěch. O tématu, jemuž rozumí, píše Sybil zasvěceně a pečlivě. Publikovala bezpočet článků v prestižních časopisech o designu interiéru i v oddíle o bytovém návrhářství deníku New York Times a ve svém oboru je považovaná za odbornici. Jejím nejoblíbenějším obdobím je klasika z poloviny století. O tvorbu od roku 1950 projevuje daleko menší zájem, nicméně píše o všem.

Jejich dvoupodlažní střešní byt v Tribece v někdejším skladu textilií v North Moore vypadá jako expozice soudobého umění ve velkolepém muzeu. Každého známého návrháře zastupují typické předměty, které lehce rozpozná každý znalec. Sybil je totiž neskutečně nadaná a neomylně dokáže určit, co je neotřelé a vkusné. Blake tomu příliš nerozumí, přesto s chutí uzná, když se mu výsledný efekt líbí.

Sybil respektuje veškerá ostatní období, nevynechá jedinou výstavu v Metropolitním muzeu a ona i Blake se rozplývají nad archaickou elegancí přelomu století prezentovanou v The Frick Collection. Co však Sybil skutečně zrychlí tep, co ji přirozeně láká a co sama vytváří, je cokoli s přesahem za hranici tradičního designu. Jejich byt je zařízený odvážně, přesto z něho vyzařuje poklid a bezprostřednost. Část nábytku pochází z její vlastní kolekce. Galerie po celém státě ji žádají o odborný dohled nad svými výstavami. Soukromé zakázky na úpravu obytných interiérů už nepřijímá, protože nechce být omezovaná představami a vkusem druhých. Centrem její tvůrčí činnosti byl a je New York. Blakeovi nepřipadalo moudré požádat ji, aby se s ním přestěhovala do San Franciska. Normálně by o tom vůbec neuvažoval – jenže taková pracovní nabídka se naskytne jednou za život. Možná by ji mohl přijmout jen na několik let, ovšem pokud si firma povede dobře, rozhodně by chtěl zůstat déle.

Ani děti nebudou z tak zásadní změny nadšené. Návrh dostal první týden školního roku. Andrew zahájil poslední rok středoškolského studia; na podzim si podá přihlášku na univerzitu. Caroline je v prvním ročníku na střední a na život v New Yorku je zvyklá. Představa, že se v šestnácti a sedmnácti letech přestěhují, by oba vyděsila. Jen šestiletému Charliemu, čerstvému prvňáčkovi, by bylo jedno, kde bude bydlet, jen když budou všichni pohromadě.

Sybil má být celý den ve Philadelphii, kde s jistou galerií jedná o výstavě, na niž by měla za dva roky dohlížet. Blake nevěděl, jestli jí o nabídce vůbec řekne, ani jestli by se o ní vůbec měl zmínit. Proč ji zatěžovat něčím, co stejně nepřipadá v úvahu? Nicméně jeho případní noví spolupracovníci si přejí, aby je ještě tento týden v San Francisku navštívil a všechno s nimi osobně probral. A lhal by, kdyby tvrdil, že ho to neláká. Při telefonickém rozhovoru byli neuvěřitelně urputní. Dnes je pondělí. Napadlo ho, že do Kalifornie poletí ve středu odpoledne; už si přesunul některá obchodní jednání.

Do úvah byl hluboce zabraný ještě pozdě k večeru, když cvakl zámek ve dveřích a do bytu vešla Sybil. Dlouhé blond vlasy měla stažené do drdolu, na sobě měla velice strohý, ale slušivý černý kostým. Jako vždy působila dojmem pravověrné Newyorčanky. Byla to mimořádně krásná žena a jejich dcera po ní zdědila vysokou a štíhlou postavu. Oba chlapci se podobají spíše Blakeovi: tmavé vlasy, tmavé oči, pevné, souměrné tělo. Milují pohyb a jsou všestranní sportovci.

„Jak to šlo?“ zeptal se Blake. Usmála se na něj, odložila tašku a zula si střevíce. Byl horký den, typický pro newyorské babí léto. Z domu odcházela v šest, aby stihla vlak a dorazila do Philadelphie včas. Hospodyně vyzvedla Charlieho ze školy, zatímco Caroline a Andrew se dopravili domů podzemkou každý zvlášť. Jedna z věcí, které Sybil na svém rozmanitém povolání miluje, je pružná pracovní doba, díky níž obvykle vyzvedává Charlieho sama. Když zjistila, že znovu otěhotněla, oba dva to překvapilo, ale po počátečním šoku se později shodli, že je to jedna z nejúžasnějších událostí, jaká je kdy potkala. Charlie je z trojice dětí nejmírnější a nejpříchylnější a spokojený, ať se zabývá čímkoli. Jeho starší sourozenci se mu vždy ochotně a nesobecky věnují.

Než se Sybil vrátila z Philadelphie, Andy a Caroline se uchýlili každý do svého pokoje a připravovali se do školy. Charlie se v ložnici rodičů díval na televizi. Děti už se najedly, ale Blake počkal s večeří na manželku. Vešel za ní do kuchyně, kde vyndávala z chladničky salát a studené pečené kuře, které přichystala hospodyně.

„Myslím, že tentokrát kurátorství odmítnu. Nepotřebují mě,“ prohlásila, když jí nalil sklenici vína. „Výstava k nám doputuje z Dánska. Nadto mi připadá neucelená, a oni si nepřejí, abych ji něčím doplnila. Sestavila ji uznávaná galerie, proto na ní nechtějí nic měnit. Řekla jsem jim, že nemám zájem.“ Sybil už odmítla řadu nabízených příležitostí. Vyznává stylovou čistotu a zůstává věrná jak uměleckým obdobím, tak návrhářům, kteří ji zaujmou. „Kromě toho potřebuju pracovat na své knize. Napřesrok ji chci dokončit.“ Věnuje se jí už dva roky a má to být něco jako sborník toho nejlepšího z moderního designu. „A co ty?“ Vyslala k němu další úsměv. Oba se těšili na večer, aby jeden druhému vylíčil, jaký měl den.

„Ve středu odlétám do San Franciska,“ vychrlil na ni s vědomím, že to zní bláznivě. Ale už to bylo venku. Do daného tématu ji chtěl zasvětit o něco ohleduplněji, podlehl však nervozitě.

„Máš tam nějakou práci?“ zajímala se a lokla si vína. Dlouze se odmlčel, protože nevěděl, co má odpovědět. Nakonec se s povzdechnutím opřel v židli. Nikdy před ní nic netajil. Jsou sehraný tandem, kterému to ladí i po osmnácti letech manželství. Zažili jen hrstku překvapení a tak jim to vyhovuje. Jsou do sebe zamilovaní i po dvaceti letech.

„Dnes jsem dostal nabídku od zajímavé začínající firmy v San Francisku,“ odpověděl opatrně.

„Odmítneš ji?“ zeptala se, přestože odpověď znala. Zatím odmítl pokaždé. Sybil je přesvědčená, že je ve svém současném zaměstnání spokojený.

„Tentokrát je to jiné. Ti dva mládenci, co společnost založili, mají bezvadnou pověst a do projektu investovali spoustu peněz. Věřím, že jim to vyjde. A všichni zúčastnění na tom vydělají obrovské jmění,“ prohlásil s přesvědčením. Vzhlédla a odložila vidličku.

„Ale je to v San Francisku.“ Klidně mohl říct, že je to na Marsu nebo na Plutu. Kalifornie není součástí jejich vesmíru.

„Já vím. Ale nabízejí mi dvakrát víc, než dostávám teď. K tomu výhodný akcionářský podíl. Jestli se firma prosadí, do konce života budeme za vodou.“ Oba mají dostatečný příjem. Žijí spokojeně, mají všechno, po čem zatouží, a jejich děti jakbysmet. Ani jeden nemá větší ambice. „Netvrdím, že z nás budou miliardáři, ale mohli bychom na tom slušně vydělat, Syb. Není snadné odmítnout.“

„Do San Franciska se přestěhovat nemůžeme,“ řekla prostě. „Ani já, ani ty. A musíme brát ohled na děti. Andrew je v maturitním ročníku.“ To všechno Blake dobře ví. Přemýšlel o tom celé odpoledne. V jednu chvíli se dokonce cítil provinile, že o té nabídce vůbec uvažoval a ty dva rovnou neodpálkoval. A teď si připadá jako zrádce.

„Přesto bych to rád viděl na vlastní oči, ať vím, co odmítám,“ ohradil se, i když věděl, že je to jen chabá výmluva. Věděla to i Sybil.

„A co když to nebudeš chtít odmítnout?“ nadhodila se znepokojeným výrazem.

„Budu muset. Ale měl bych je aspoň vyslechnout.“ Bylo mu jasné, že v šestačtyřiceti další podobnou nabídku nedostane, a pokud ji nepřijme, zbytek své kariéry stráví tam, kde je. Na tom není nic špatného. Svou práci má rád. Ale než definitivně odmítne, potřebuje mít jistotu, že se rozhodl správně.

„To zní zlověstně,“ mínila Sybil. Vstala a narovnala nádobí do myčky.

„Neříkám, že to vezmu, Syb. Jen se tam chci podívat. Třeba bych to mohl přijmout jen na pár let,“ dodal ve snaze nalézt řešení problému, o nějž Sybil nestojí.

„To ti nedovolí. A Caro i Andy musí dokončit školu tady, v New Yorku.“ Očekával, že start-up v San Francisku bude muset pravděpodobně obětovat, jen netušil, že to bude tak obtížné.

„Zdržím se tam jen do pátku. Na víkend se vrátím domů,“ ujistil ji tiše. V očích se mu usídlil výraz, který v nich ještě neviděla, a ani za mák se jí nelíbil. Blake myslí jen na sebe, ne na ně.

„Vůbec jsi mě neuklidnil. To nemůžeš myslet vážně, Blakeu.“ Sevřela rty do úzké linky a zostražitěla.

„Nadosmrti bychom byli zajištění. Tady můžu o tolika penězích leda snít.“

„Nepotřebujeme víc, než máme,“ ohradila se neochvějně. „Máme nádherný byt a nic nám nechybí.“ Nikdy nebyla chamtivá a spokojila se s tím, co oba dva vydělávají.

„Nejde jenom o peníze. Je podnětné zapojit se do něčeho nového. A může to být obrovský trhák. Promiň, Syb, ale musím si to ověřit. Zlobíš se na mě?“ Miluje ji a jejich manželství nechce pokazit, ale zároveň ví, že by se neskutečně užíral, kdyby s těmi dvěma sanfranciskými podnikateli nepromluvil. Stejně jim slíbil, že přiletí, aniž se o tom se Sybil poradil…

„Jak bych se na tebe mohla zlobit? Ledaže nás přestěhuješ z New Yorku,“ zasmála se. Opravdu se na něj nezlobila, jen ji to znepokojilo. „Slib mi, že tam nezjančíš, neprovedeš žádnou nepředloženost a nepřijmeš to, dokud si nepromluvíme.“

„Spolehni se.“ Konejšivě ji objal paží kolem ramen. Když vešli do ložnice, zjistili, že Charlie usnul u zapnuté televize. Blake ho odnesl do jeho pokojíčku a Sybil ho převlékla do pyžama, aniž se klučina probudil.

Popřáli dobrou noc Caroline a Andymu, uložili se do postele a zhasli. Sybil potmě civěla do stropu a přemýšlela o tom, co jí Blake oznámil. Doufala, že je to jeden z těch případů, kdy se vám nějaký nápad zdá pár minut neodolatelný, než převáží realita a zjistíte, že to není nic pro vás. Neuměla si představit, že by někdo z nich žil v San Francisku – a ani si to představovat nechtěla. Přestože Blakea nová práce láká, nepochybovala, že by všichni byli nešťastní, kdyby kvůli němu opustili New York. Což by neudělala, a to ani pro muže, jehož hluboce miluje. A vůbec, nepřipadá to v úvahu už kvůli dětem. Sybil nestojí o manželství na dálku, kdy by se měli vídat jenom o víkendech. Prostě ne. Tečka. Život v New Yorku je bez chybičky takový, jaký je. V tom je s ní Blake zajedno. Nicméně musela uznat, že nabízená příležitost je zcela výjimečná.

Blake odešel do kanceláře dřív, než Sybil odvezla Charlieho do školy. Nato se usadila ve své domácí pracovně a umínila si, že se tím nebude zabývat. Blake není impulzivní, naopak je rozvážný a New York zbožňuje stejně jako ona. Podnikání v oblasti rizikového kapitálu i zvažování nových projektů ho vždycky bavilo a naplňovalo. Byla si jistá, že jakmile se v San Francisku trochu rozkouká, dospěje k závěru, že start-up, byť sebesvůdnější, není nic pro něj. Je Newyorčanem až na dřeň a určitě si nepřeje vykořenit ji nebo jejich děti z milovaného prostředí. Než by si dupla a pohádali se, bude moudřejší nechat ho odjet do Kalifornie, aby se přesvědčil na vlastní oči. Však on vezme rozum do hrsti.

Udělali si příjemný večer a už o tom nemluvili. Nechtěla se s ním dohadovat a on se už o nabídce nezmínil. Ve středu zamířil z kanceláře rovnou na letiště. Před odletem jí zavolal, řekl, že ji miluje, a než se rozloučil, poděkoval jí, že jeho výlet bere s nadhledem.

„Je fér, abys to osobně zhodnotil, než odmítneš,“ pronesla nevzrušeně a Blakea to zřejmě uklidnilo. Sybil si byla jistá, že ho z New Yorku neodláká ani ten nejpohádkovější plat. Má rád své jisté – a nakonec i svou práci.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1