Venuša

4.diel série “Solárne Impérium”

Obsah

Long Island

Orbit

Prales

Prvá osada

Spiaca 301-ka

Hrôza 411-ky

Zásobovací modul

Venera

Protiútok

Ultimátum

V pasci

Každý proti každému

Rozlúčka

Long Island

„Pán Sheppard, vstávajte...“ prebudil ma neznámy ženský hlas. Opatrne som otvoril oči. Rozhliadol som sa. Nado mňa sa nakláňala sestrička v bielom plášti a triasla mi ramenom. Keď zbadala že som sa prebudil, spokojne sa usmiala a vztýčila sa. „No konečne, dobre ste si pospal, ale je už čas. Dajte sa dokopy a za hodinku Vám odstránime obväzy. Len pre Vašu informáciu, je 7.8.2225. Je nedeľa, vonku je sychravo.“. Hlava ma bolela. Uvedomil som si že ma koža na tvári bolí a sťahuje. Myšlienky sa mi rozbehli a spomenul som si kde som. Na Zemi, New York, Renewal Hospital. Ako darček k mojim 80-tym narodeninám som dostal od manželiek poukážku na omladzovaciu kúru. Využil som ju pri mojej terajšej ceste na Zem. Ubolene som sa vztýčil na lakťoch. Celé telo ma zabolelo.

# NaCo – utlmenie bolesti! Prikázal som si. Nič sa však neudialo. Bolesť zostávala a rozlievala sa mi po tele. Sestrička asi pochopila o čo sa snažím a pohladila ma po ramene. „Ľahnite si ešte na chvíľu. Vaše NaCo je vypnuté aby nebojovalo so zmenami vo Vašom tele. Takto ho musíte nechať aspoň pár týždňov.“ Vysvetlila mi. „Dám Vám nejaké prášky na utlmenie bolesti.“ Dodala a zacítil som na krku vpichnutie ako mi vstrekla injekciu. Uvoľnil som sa. Bolesť po chvíli ustávala. Zhlboka som sa znova nadýchol a rázne som sa posadil. Bolesť sa znova ozvala ale už nebola tak intenzívna. Sedel som a predychával. Otvorili sa dvere a dnu vošiel muž v bielom plášti. Spoznal som v ňom doktora, ktorý ma prijímal.

„Tak pán Sheppard, ako sa máte? Vidím, že ste už hore. Predpokladám, že cítite bolesť a závrate.“ Len som mu pritakal.

„To je normálne, po tak rozsiahlej rekonštrukcii Vašej DNA a buniek.“ Dodal. Privrel oči. Očividne komunikoval cez svoje NaCo. „Máte mierne zvýšenú teplotu. 37,8°C. To je tiež normálne. Ale procesy vo Vašom tele sa už rozbehli. Celkovo operácia dopadla úspešne. Nevidím žiadne ložiská zápalov ani žiadne iné problémy. Na svoj vek ste vo veľmi dobrej kondícii. Gratulujem Vám.“ Len som znova prikývol. „Celkovo som s výsledkom spokojný a môžeme Vás prepustiť. V nasledovných dňoch Vám odporúčam absolútny kľud a príjem veľa tekutín. Bunky vo Vašom tele sa budú obnovovať a tie staré odumierať. Odporúčam dobrú hydratáciu kože. Čím jej dáte viac vlhkosti, tým lepšie sa zrekonštruuje. Do troch mesiacov bude Vaše telo kompletne zreštaurované a Váš fyzický vek bude niekde okolo 30 rokov. Možno aj trochu menej. Vaše NaCo je vypnuté aby nám nebojovalo so zmenami vo Vašom organizme a automaticky sa zapne po týchto 3 mesiacoch. Potom by už zmeny mali byť stabilizované a NaCo bude fungovať bez problémov.“ Usmial sa. Očividne bol spokojný s výsledkom svojej práce. Znova som mu pokynutím hlavy poďakoval. Zrejme to bolo všetko, lebo sa úklonom pozdravil a vyšiel z miestnosti.

„Takže to máte zhrnuté od pána doktora.“ Prehovorila znovu sestrička. „Teraz seďte kľudne, dám vám dole tie obväzy.“. Ani som nemal v pláne robiť niečo iné. Hlava sa mi točila, v spánkoch mi búšilo a žalúdok sa mi prevracal. Ako bábka som poslúchal jej príkazy. Zdvíhať ruky, držať. Asi po desiatich minútach boli obväzy dole. Sestrička mi prisunula zrkadlo a ja som sa pozeral na svoju červenú a opuchnutú tvár. Mal som dojem, že vrásky zmizli, alebo ich bolo menej. Ale pokožka bola až neprirodzene červená a opuchnutá. S povzdychom som prijal podávanú kôpku mojich šiat.

„Pomôžem Vám s obliekaním?“. Spýtala sa ale odmietavo som zavrtel hlavou.

„Toto musím zvládnuť sám.“ Zahundral som si a so zatínaním zubov som si na seba naťahoval veci. Až ma prekvapilo ako som si zvykol na podporu môjho NaCo. Bez neho aj taká elementárna vec ako bolesť bola nepríjemne otravná. Konečne som bol oblečený. Zasyčal som a postavil som sa. Sestrička ku mne podišla a podoprela ma.

„Ide Vám to dobre. Poďte sa do bufetu najesť a napiť a uvidíte ako sa Vám uľaví.“

Poslúchol som ju a so sebazaprením som zjedol kašu niečoho výživného a plnú fľašu džúsu.

„Vaše lietadlo odlieta za hodinu, zavolám Vám aerotaxík?“ podišla znova ku mne, keď zbadala že som dojedol. Len som jej prikývol. Úplne som zabudol na to, že som im pred operáciou dal jasné inštrukcie čo so mnou po prebudení. V duchu som si zanadával, lebo som si spomenul ako mi odporúčali aby som zostal v meste v nejakom hoteli a aspoň týždeň relaxoval. Ja som však tvrdo nástojil na tom, že odletím do Kalifornie k vesmírnemu výťahu. Predpokladal som že s NaCo akúkoľvek bolesť zvládnem. Nejak som nepočítal s tým, že NaCo bude musieť byť vypnuté. Pripadalo mi hlúpe to teraz vysvetľovať a tak som jej prikývol. Privrela oči a po pár sekundách mi oznámila, že taxík ma o 15 minút bude čakať na streche. Poďakoval som jej. Spratala zo stola a odišla. Ubolene som sedel a naťahoval som si svaly. Všetko ma bolelo. Mal som dokonca dojem, že sa bolesť zintenzívňuje. Radšej som zaťal zuby a vstal som. Prešiel som cez chodbu k výťahom. Heliporty boli na streche. Vonku fúkalo, ale čerstvý vzduch mi robil dobre. Za pár minút nado mnou zasvišťali vrtule a na plochu dosadla žltá ptéra aerotaxíka. Vsúkal som sa na zadné sedadlá a šoférovi som zadal pokyn na letisko JFK.

„To bude pane problém...“ zavrtel taxikár hlavou. „Niečo sa deje. Polícia uzatvára celý Long Island. Zrejme ten J.P.Morgan. Už ovláda aj Hampstead. Do včera sa tam silne bojovalo. A asi nie veľmi dobre pre vládu, lebo informácie poskytla len veľmi strohé.“ Spomenul som si na správy pred operáciou. J.P.Morgan bol vodca nejakej nacionalistickej frakcie, ktorá už 5 rokov ovládala túto časť mesta. Vláda to vzdala a jednoducho odstrihla časť ostrova.

„Letisko funguje?“ spýtal som sa. Počkal som kým si to taxikár v NaCo overí a keď pritakal, tak som mu pokynul „Tak priamou cestou tam!“ Mykol plecami a vrtule zakvílili v obrátkach. Ptéra sa vzniesla a oblúkom zamierila na západ. Po chvíli sme doleteli nad more. Vonku sa začínalo stmievať. Kolísanie ma uspávalo. Spomenul som si na udalosti posledných dní a mesiacov. Bola neskorá jeseň roku 2225. Posledný mesiac som strávil na rôznych univerzitách po celej zemeguli a prednášal som o živote na Marse a Evrope. Sály boli všade plné a záujem ľudí o emigráciu stále narastal. Poslednú prednášku som mal pred týždňom práve v New Yorku a moju prítomnosť v meste som využil na to aby som absolvoval omladzovaciu operáciu čo som dostal na narodeniny. Bol to skutočne luxusný darček, ktorý si nemohol dovoliť hocikto. Za operáciu zaplatili manželky určite celý majetok. Ale peniaze pre nás nehrali už žiadnu rolu. Patril som medzi najbohatších ľudí sveta a pár miliónov kreditov som si mohol dovoliť utratiť. Premeral som si svoju ruku. Každých pár centimetrov som mal vpich po ihle a celá ruka vyzerala opuchnuto a strnulo bolela. Snáď to za to stálo. Povedal som si v duchu. Vonku sa zotmelo. Zbadal som pod nami svetlá mesta, prilietali sme nad Brooklyn. Prileteli sme nad prvé domy. Sledoval som ako sa svetlá pod nami mihajú. Kvôli letisku nesmeli aerotaxíky lietať vysoko a tak sme leteli necelých 50 metrov nad zemou.

„Pane, volá polícia. Máme okamžite pristáť, alebo sa vrátiť.“ Ozval sa spredu šofér.

„Kašlite na to, pokutu Vám zaplatím. Už sme takmer na letisku.“ Odvrkol som mu, lebo som si nevedel predstaviť, že v takomto stave mám niečo riešiť.

„Ako chcete.“ Pritakal šofér a pridal plyn. V diaľke som už zbadal svetlá letiska. Zrazu sa z predného sedadla ozvalo „Do riti!“ a ptéra sa naklonila na bok v prudkej vývrtke. Cez bočné sklo som zbadal biely pásik strely, ktorá sa blížila k nám. Príliš skoro. Pomyslel som si. Šofér spravil vývrtku príliš skoro a strela dokáže svoju trajektóriu skorigovať. Uvedomil som si a rázne som chytil popruh bezpečnostného pásu. Prudko som sa zapásal a popruhy utiahol. Podľa zhupnutia ptéry som pochopil, že sa šofér snaží ešte o jednu, poslednú a zúfalú otočku keď sa ozval náraz, ptérou prudko trhlo a ozval sa ohlušujúci výbuch. Celá zadná časť ptéry sa utrhla a všade okolo nás sa vzduch zmenil na plameň. Ptéra vo vzduchu poskočila, prevrátila sa a začala padať dole. Len som sledoval ako sa blížime k rohu budovy a potom sa okolo mňa rozprestrela temnota.

„Tento žije!“ začul som hlas a zacítil som ako mi niekto trasie ramenom. Hlas sa ozýval akoby z veľkej diaľky a z jaskyne. Pokúsil som sa otvoriť oči, ale podarilo sa mi to len jedným. Miestnosť bola ožiarená ohňom a dymom. Dym stúpal aj z mojej kombinézy. Bola roztrhaná a spálená na franforce. Nado mňa sa skláňala podivne potetovaná černoška so samopalom na chrbte. „Zober ho a vypadnime odtiaľto!“ prikázala niekomu za sebou a znova som zamdlel.

„Vstávaj sráč!“ prebudil ma kopanec do nohy. Pokúsil som sa otvoriť oči, ale znova sa mi to podarilo len jedným. Celé telo ma bolelo. Ležal som na kope handier v rohu nejakej miestnosti. V jej strede v sude horel oheň a blikotavým svetlom ožaroval počarbané steny.

„Sissi, on fakt žije!“ zahučal mohutný chlap a sklonil sa nado mňa. Bol to podivný miešanec černocha s byvolom. Vyzeral ako gorila. Zasyčal som od bolesti ako som sa snažil uhnúť. Chlap sa sklonil tesne ku mne. „Čo si zač?“ zavrčal mi priamo do tváre. Ovanul ma pach zhnitých rýb.

„Prestaň Eddie, veď vidíš, že sa ledva hýbe.“ Ozval sa ženský hlas spoza neho. Malá čierna ruka ho odtlačila a Eddie sa neochotne odsunul. Do môjho zorného poľa vošla známa tvár potetovanej černošky. Chvíľu mi prezerala tvár a prevracala ju rukou. Potom spokojne, akoby pre seba skonštatovala: „Oko sa zdá byť nepoškodené, tá rana ide tesne okolo neho. Zaujímavé, že nevykrvácal.“ Eddie si len odfrkol. Očividne som ho prestal zaujímať.

Černoška sa znova ku mne sklonila. „Tak, Gringo... musíme zistiť či máš niečo zlomené. Možno to bude bolieť.“ Len som prikývol. Černoška sa natiahla a prehmatala mi zvyšok hlavy. Potom postupovala nižšie po krku. Pri ľavom ramene som zasyčal bolesťou. Černoška sa naň sústredila a bolestivo mi ho prehmatávala. Bolesťou som zatínal zuby. „Vykĺbené.“ Povedala a pokračovala po ruke až k zápästiu. Pri lakti som zaryčal. Černoška mi ju chvíľu prehmatávala a potom skonštatovala: „Vretennú kosť máš zlomenú. Musím to napraviť.“ Obzrela sa a na zemi pri sude našla nejaký kúsok konára. Podala mi ho. Pochopil som a vložil som si ho medzi zuby. Černoška zobrala ešte ďalšie dva rovné konáre a z ruksaku vytiahla obväz. „Tak, poďme na to. Bude to bolieť. Eddie, naprav mu to rameno!“ Eddie zavrčal, sklonil sa ku mne a mohutným trhnutím mi ruku vytrhol z ramenného púzdra a vložil nazad do lôžka. Očividne to nerobil prvý krát. Počul som sa ako ryčím na celú miestnosť. „Gringo, drž hubu, lebo nás nájdu. Ak neprestaneš, Eddie ti ten konár vrazí do krku!“ zasyčala mi do tváre černoška a zakryla mi ústa dlaňou. Skoro som ju pohrýzol, ale snažil som sa ovládnuť. Ryčanie sa zmenilo na tlmené vrčanie. Černoška spokojne prikývla. Prehmatala mi rameno a šťuchla do Eddieho boku: „Ešte si všetko nezabudol... dobrá práca!“ Znova sa otočila ku mne: „Teraz tá zlomenina. Musím kosti napraviť.“ Ubolene som prikývol. Sissi sa sklonila, ruku mi chytila v lakti a v zápästí a ťahala. Ryčal som bolesťou, ale neprestávala až kým nebola s výsledkom spokojná. Potom z konárov spravila dlahu a silne mi ich priviazala k predlaktiu. „Daj Gringovi napiť a pokračujeme.“ Prikázala Eddiemu. Vďačne som prijal podávanú fľašu a prekvapene som pozrel na nich keď som zistil, že to je len voda. Len mykla ramenom: „A čo si čakal, šampanské?“ Keď videla, že som sa poriadne napil, sklonila sa ku mne a začala mi prehmatávať hrudník. Zasyčal som bolesťou. „Dve rebrá zlomené a tu máš dva šrapnely, ktoré budem musieť vytiahnuť. Ale vnútorné zranenia sa zdá, že nemáš.“ Pokračovala po bedrách a na stehnách. „V ľavom stehne som zbadal zarazenú nejakú trubku. „To počká“ skonštatovala a pokračovala ďalej. Pod kolenom som znova zasyčal bolesťou. „Zlomená ihlicová kosť. Ale je na svojom mieste.“ Povedala, zobrala ďalšie dva papeky a na podkolenie mi takisto pripevnila dlahy. „Ešteže máme tie staré obväzy... vravela som Ti, že sa raz zídu.“. Obrátila sa k Eddiemu, ale ten len pohŕdavo zavrtel hlavou a mávol rukou. „Teraz tie povrchové rany. Nemám nič na šitie, tak ti ich len vyčistím a zlepím lepiacou páskou. Nič viac nemáme.“ Povedala mi a nečakajúc na odpoveď sa pustila do práce. Začala tyčou, trčiacou zo stehna. Jednoducho ju vytrhla a do rany napchala guču obväzu. Potom to stiahla zvyškom. Spokojne si prezrela svoju prácu. Vyzeralo to spravené naozaj profesionálne. Spýtavo som na ňu pozrel. „Som vyučená zdravotná sestra. Eddie je saniťák. Robili sme spolu keď to vypuklo. Odvtedy sa tu pretĺkame ako to ide.“ Vysvetlila a začala si prezerať rany na hrudníku. „No... očividne si to schytal spredu a zľava... musím ich vytrhnúť, ale už nemám obväzy, tak ti to len zalepím lepiacou páskou.“ Vytiahla z batohu hrubú textilnú pásku určenú pre stavby a fixáciu plachiet. „Uvoľni sa!“ prikázala mi a chytila niečo, čo vyzeralo ako klinec a trčalo mi zo spodného rebra. Vytiahla to. Myslel som si, že od bolesti zamdliem. Bolo to asi 10cm kus železa, našťastie bol vrazený len pod kožu. Očividne sa skĺzol po rebre. Sissi mi prehmatala ranu a vytlačila z nej zrazenú krv. Potom to rýchlo prelepila páskou. Skôr než som sa stihol nadýchnuť schmatla kus železa trčiaceho vyššie a trhla ním. Svet okolo mňa sa znova prepadol do temnoty.

Prebudil som sa na to že ma niekto nesie. Eddie ma držal v náručí a kráčali sme temnou chodbou. Znova som zamdlel. Druhý krát som sa zobudil na šteklenie v nose. Otvoril som oči. Tentokrát sa mi podarilo otvoriť aj ľavé. Bolo opuchnuté, ale videl som cez neho. Ležal som na posteli v nejakom dome s vybitými oknami a do tváre mi svietilo ranné slnko. V miestnosti nik nebol. Prezrel som si telo. Moja kombinéza bola roztrhaná na franforce a zakrývala len pravú nohu, bedrá a časť pravej ruky. Bol som strašne špinavý od oleja, sadzí a krvi. Ľavé stehno som mal obviazané obväzom cez ktorý presvitala veľká krvavá šmuha. Ľavé predlaktie a podkolenie som mal v provizórnych dlahách z konárov. Hrudník som mal polepený krížom-krážom lepiacou páskou. Siahol som si pravou rukou na tvár a nahmatal som, že aj tá je celá poprelepovaná.

Čo sa to vlastne stalo? A kde som to? Spýtal som sa sám seba v duchu. Takmer okamžite som si spomenul na let taxíkom a na biely prúžok strely, ktorá mierila na nás.

„Aha, Gringo je hore...“ ozvalo sa za mnou a keď som sa obzrel, zbadal som potetovanú tvár černošky. Uškrnula sa. „Tu máš... musíš to jesť minimálne týždeň. Je to širokospektrálne antibiotikum, bez neho dostaneš infekciu a otravu krvi.“ Vysvetlila a vysypala z malého ruksaku krabičky liekov. Podala mi aj fľašu s vodou. Prikývol som a poslušne som z každej krabice zjedol po tabletke. „Nechaj si ich a staraj sa o seba. Viac pre teba nemôžeme spraviť. Aj tak mi Eddie vyčíta, že sme opustili náš chránený tábor“. Povedala a keď som na ňu spýtavo pozrel, sadla si ku mne na posteľ a začala vysvetľovať: „Spadli ste tesne vedľa nášho úkrytu. Eddie ťa vytiahol z plameňov. Niežeby sme boli takí ľudomili, ale boli sme hľadať niečo cenné v troskách a ty si na počudovanie ešte žil. Nemohli sme ťa tam nechať, keby ťa našli Renegáti, tak ťa zožerú.“. Znova som na ňu pozrel o poznanie prekvapenejšie. „Ty nie si odtiaľto, že?“ povzdychla si. Keď som zavrtel hlavou, nadýchla sa a začala vysvetľovať. „Takže od začiatku. Asi pred desiatimi rokmi získal v Hampsteade moc J.P.Morgan. Vyhral voľby. Normálne, demokraticky. Až na to, že hneď po voľbách začal budovať svoju armádu. Začal verbovať mladých z celého kraja. Za rok ovládol všetko od Hampsteadu na západ. Federálnej vláde a polícii sa to samozrejme nepáčilo. Pokúsila sa povstanie potlačiť, ale dostali na frak. Pred piatimi rokmi to vzdali a stiahli sa za mosty. J.P.Morgan okamžite zabral celý LongIsland. Vláda sa s ním potom dohodla o neútočení a na tom že letisko zostane v prevádzke. Za to dostával potraviny. Ešte šťastie, že mám Eddieho. Jemu sa vždy podarí niečo zo zásielok získať. Teraz sa ale niečo deje. Je tu ticho pred búrkou. A to že Vás zostrelil, je tiež podivné, to sa ešte nestalo. Na taxíky letiace na letisko neútočili.“ Skončila a postavila sa. „Lež a oddychuj. Potravín nemáme veľa ale niečo zoženieme. Eddie šiel do tábora po naše prídely, tak snáď donesie aj pre Teba.“ Pochopil som že odlet môjho lietadla som už zmeškal. „Ale ja... musím sa dostať nazad.“ Zavrtel som hlavou. Sissi len mykla ramenom. „V tomto stave nemáš šancu. Aha ... a zabudla som Ti povedať, že s Eddiem si myslíme, že J.P.Morgan sa uchýlil ku kanibalizmu. Pár krát sme v tábore videli ohne kde niečo opekali. A neboli to zvieratá.“ Dodal veľavýznamne, otočila sa a odišla. Zostal som sám. Celé telo ma bolelo. Zavrel som oči a zaspal som.

Zostali sme tam celý týždeň. Eddieho som ani nevidel, len raz denne za mnou došla Sissi a vždy mi doniesla nejaké jedlo. Celé dni a noci som prespal. Po týždni som sa prinútil vstať z postele. Sissi mi doniesla nejaké oblečenie. Nevedel som po kom to bolo, ale bolo mi tak o dve čísla väčšie. Ale bol som vďačný aj za to, lebo zima sa blížila a teploty klesali pod 10°C. Vyzeral som ako somrák. V rozbitej kúpeľni som našiel zrkadlo a pri pohľade doň som sa skoro zľakol. Bol som špinavý, cez celú tvár sa mi ťahala obrovská jazva zalepená špinavou sivo modrou páskou. V obhorených a zlepených vlasoch som mal zaschnutú krv. Musel som sa usmiať, keď som si predstavil, že som práve po neskutočne drahej plastickej operácii. Vonku, v diaľke sa ozvala siréna. Chvíľu na to sa ozval amplión. Bol ale ďaleko a nerozumel som čo hlásia. V ten večer Eddie so Sissi neprišli. A ani ďalší deň. Začínal som byť už veľmi hladný. Sirény a amplióny boli čoraz bližšie. Už som rozoznával jednotlivé slová. Bola to výzva na opustenie domov a aby sa ľudia prihlásili k odvozu. LongIsland armáda vyľudňuje. Nerozumel som úplne všetkému. Z pohodeného konára som si vyrobil provizórnu barlu a skackajúc sa mi podarilo prejsť pár krokov. Barák kde sme boli bol prázdny. Boli to nejaké bývalé kancelárie na konci slepej uličky a v budove dohromady nič nebolo. Rozhodol som sa. Ak do večera Sissi nepríde, pokúsim sa to zvládnuť. Nejak sa k armáde musím dostať.

Naozaj neprišli. Noc bola nepokojná, lebo vonku sa ozývala siréna a amplión už celkom blízko. Hneď za svitania som sa krívajúc a skackajúc dostal na ulicu. Na jej konci som zbadal zátarasy a armádne vozidlá. Vybral som sa k nim. Okolo bola značná tlačenica. Vojaci sa s ľuďmi nebabrali. Hrubou silou ich hnali do kamiónov ako dobytok. Ak niekto spadol, dostal pár kopancov. Dostal som sa do skupinky otrhaných ľudí, ktorú vojaci hnali cez bránu priamo do pristaveného kamiónu. Uvedomil som si že vyzerám presne ako oni.

„Seržant! Seržant!“ Zakričal som na vojaka, ktorý nástup riadil. Keď som si všimol, že ma zaregistroval, zakričal som naň „Som Christopher Lee Sheppard, obyvateľ Marsu a Evropy. Môžete ma odtiaľto dostať?“.

„Čo som? Nejaká Vaša asistentka? Toto je armádny presun! Nie nie nejaké divadlo!“ zavrčal, ale potom sa poškrabal po hlave. „Počkajte... mám tu hlásenie, že nejaký Sheppard je týždeň nezvestný... identifikujte sa. Pošlite mi svoje ID!“ prikázal mi.

„Ale... ja NaCo nemám, teda mám vypnuté.“ Zakričal som mu nazad cez siliaci rev davu.

„Si zo mňa robíš srandu? Tak padaj k ostatným!“ zahučal na mňa zlostne. Ani som nevedel odkiaľ som schytal ranu. V tej tlačenici zrazu odniekiaľ prišla. Zvalil som sa a po čele mi začal stekať ďalší pramienok krvi. „Protekcionistické prasa!“ zahučalo niekde za mnou a niekto do mňa kopol. Potom ma však niekto zdvihol na nohy a  hučiaci dav ma vniesol do kamióna. Dnu bola tma a smrad. Ľudia okolo mňa neskutočne zapáchali. Hygiena v tejto časti mesta bola zrejme dávno nepodstatným pojmom. Kamión naštartoval a hrkotajúc sme sa pohli. Boli sme natlačení rameno k ramenu a tak bolo jedno či sa niečoho držíme. Išli sme dlho. Veľmi dlho. Ľudia okolo frflali, že chcú ísť na záchod ale nebolo komu to povedať. Niektorí potrebu pustili len tak a v kamióne sa šíril neznesiteľný zápach moču a výkalov. Zlomená noha ma už silne bolela ale sadnúť si som sa neodvážil. Konečne kamión zastal. Pochopili sme že sme dorazili do cieľa, nech už to bolo kdekoľvek. Asi po hodine sa konečne vráta kamióna otvorili a zalialo nás umelé svetlo reflektorov. Boli sme vo veľkej hale. Všade okolo boli vojaci a pomedzi nich pobehovali ľudia v bielych skafandroch. Pažbami a údermi nás prinútili vystúpiť a nasmerovali nás po skupinách do dlhého radu. Všimol som si že takýchto kamiónov tu boli desiatky, možno stovky. Privážali ďalších a ďalších ľudí. Skupinku pred nami prinútili sa vyzliecť a nahnali do skleneného kontajnera. Tam sa na nich spustila voda a pena. Očividne ich dezinfikovali a donútili umyť. Odtiaľ v rade postupovali úplne nahí ďalej do ďalších kontajnerov. Znova som sa pokúsil osloviť nejakého vojaka, ale keď som dostal ranu pažbou pušky, radšej som sa znova zaradil do davu. Dostali sme sa na radu. Prikázali nám vyzliecť sa a keď ma zbadali ako som ofačovaný, ma z radu vytiahol chlap v bielom plášti.

„Čo Vám je?“ spýtal sa stroho.

„Som Christopher Lee Sheppard a som...“ snažil som sa mu rýchlo vysvetliť, ale len ma arogantne zahriakol: „To je mi jedno. Nech ste aj Pán Boh osobne. Chcete aby som Vás ošetril alebo nie? Ak nechcete, padajte nazad do rady!“

Zúfalo som prikývol. „Dobre, dobre. Mám zlomenú vretennú kosť v ľavej ruke a v pravej nohe ihlicovú. Vykĺbené rameno a prepichnuté stehno. Zlomené rebrá a dve hlboké rany na hrudi. Na tvári mám pod páskou hlbokú jazvu. Potrebuje zašiť.“ Vysypal som zo seba. Prekvapene na mňa pozrel. Potom sa na mňa uprene zadíval a prešiel ma pohľadom od hlavy až po päty. „Chlape.... to si prešiel mlynčekom na mäso?“ zavrčal. „Tak poď so mnou do medikontajnera!“ otočil sa a pokynul mi. Kývol na vojaka, aby mi pomohol. S vďakou som prijal jeho pomoc. V kontajneri ma vtlačil na lôžko. „Smrdíš ako prasa! To si sa koľko rokov neumýval?“ zahundral pre seba a prestrihol mi obväz na stehne. Skontroloval ranu a na troch miestach okolo nej vpichol injekciu. Podobne pokračoval aj pri zlomeninách. Najviac práce mu dalo odstrániť pásku z tváre. Musel ju nahrievať, aby sa lepidlo pustilo. Konečne bola dole.

„No, krásavec z Teba asi nebude. Aspoň nie bez plastiky.“ Uškrnul sa. „Tu je sprcha. Choď sa umyť a potom to ešte zafixujeme.“ Ukázal mi na dvere vedľa a vojak mi znudene ukázal pažbou, aby som sa poponáhľal.

Sprcha bola úžasná. Po toľkých dňoch bez nej a zážitku z kontajnera mi pripadala ako najlepšia vec na svete. Nemohol som si ju však vychutnať, lebo vojak si nervózne poklepával zbraňou v dlani a sledoval každý môj pohyb. Rýchlo som sa namydlil a umyl. Ešte mokrého ma vtlačil nazad na lôžko a lekár mi zafixoval zlomeniny do lekárskych dláh a napichal do mňa asi tucet injekcií. Snažil som sa nadviazať rozhovor, ale ignoroval ma. Čo ma však potešilo bolo že spustil aj plastického robotického chirurga a naprogramoval mu zašitie rany na tvári. Operácia trvala takmer hodinu. Podľa mňa už aj oľutoval, že to spravil, ale robot nakoniec svoju prácu dokončil a stiahol sa. Doktor znudene pokynul vojakovi, že ma môže odviezť k ostatným. Len čosi zahundral, keď som sa mu poďakoval. Krivkajúc som sa vydal nazad k radu zbedačených ľudí. Prešli sme okolo nich a zamierili priamo ku kontajnerom pri východe. Vojak ma vtlačil dnu a odišiel. Rad ľudí bol dlhý. Všetci sme boli nahí a hlavne ženy vyzerali vystrašene. Postupovali sme krokom. Sledoval som dianie na konci. Boli tam stoly a my sme po jednom pristupovali k nim. Všimol som si, že starých a postihnutých ľudí posielajú k jedným dverám a mladých a zdravých k druhým. Po hodine som sa dostal aj ja na radu. Znudeným pohľadom si ma premerala žena vo vojenskom skafandri a ukázala na dvere pre zdravých. Očividne ju neobmäkčili ani moje obväzy. Za dverami ma chytili dvaja vojaci a prinútili ruku vopchať do malej skrinky. Zacítil som štipnutie a pach spáleného mäsa. Keď som ju vytiahol, na dlani som zbadal vypálené číslo. Vojaci ma posunuli k ďalším dverám. Vnútri bol značný pohyb. V strede miestnosti som zbadal niečo, čo som dôverne poznal. Sarkofág. Bol presne taký istý ako tie na Marse. Vojak za mnou ma pažbou popohnal k nemu. Do riti! Čo to má znamenať?! Zanadával som si v duchu. Predpokladal som, že nás po dezinfikovaní odvezú niekam do vnútrozemia na nejakú farmu. Nebolo však koho sa opýtať. Obsluhujúci personál som očividne nezaujímal a bol som len ďalšie číslo, ktoré musia spracovať. Uvedomil som si, že to je márne. Určite sa tisícky podobných úbožiakov snažili zachrániť tak ako ja. Aj tak som sa pokúsil aspoň získať informácie: „Počkajte, počkajte,... čo sa to tu deje? Kam ma to chcete poslať?“ Akoby som tam ani nebol. Nik na moje otázky ani nezareagoval. S ďalším štuchancom som sa presunul až k otvorenému veku a prinútili ma vliezť dnu. Rezignoval som. Nemalo zmysel sa brániť. V tomto stave som nemal najmenšiu šancu. Keď som si ľahol, vrhli sa na mňa laboranti a napichali do mňa infúzie. Po tom ako všetko skontrolovali, jeden z nich ukázal palcom hore a mňa zaliala už známa vlna tepla. Infúzia mi do tela pumpovala výživné látky a liečivá. Svet okolo mňa sa rozplynul.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

OBSAH

Long Island