Zem

5.diel série “Solárne Impérium”

Obsah

120

Tyuratam

California Heaven

Kaya

Konferencia

Prípravy

RAAF

Denver

PowerBot

Lone Pine

Grand Targhee Resort

Zlé rozhodnutie

Výťah

Znovuvskriesenie planéty

120

„Tak páni, máme ho!“ spokojne som zahučal do vysielačky a ukázal som rukou na obrazovku. Posádka na mostíku Renegaru súhlasne zatlieskala. Podaril sa nám naozaj husársky kúsok. Na obrazovke sa prevaľoval veľký asteroid G-2255, ktorý sa nám podarilo zachytiť pomocou kotviacich lán. Laná končili na ťažnom module, ktorý sme pre tieto účely vyvinuli. Bol diaľkovo ovládaný a mal jedinú funkciu – postupne odtiahnuť svoj náklad na určené miesto. Na palube lode zavládlo uvoľnenie. Táto operácia nebola pre nás novinkou. V tomto roku sme takto zachytili už siedmy asteroid, ale tento bol gigantický svojou veľkosťou. V priemere mal 10 kilometrov a v prípade nárazu do Evropy, by nám spôsobil obrovské škody. Privrel som oči a spomenul som si na situáciu pred piatimi rokmi, keď do planéty prvý krát nečakane vrazil podobný kus skaly. Dopadol do oceánu na opačnej strane planéty, ale aj tak zdvihol vlnu tsunami, ktorá bola vysoká takmer kilometer. Našťastie Ceres má útesy ešte o niečo vyššie a tak keď vlna dorazila k nám, tak sa len neškodne o ne roztrieštila. Ale aj tak sme prišli o takmer všetky rybárske lode a okolie rieky Haad zaplavili povodne. Na tri mesiace sa obloha zatiahla hustými ťažkými mrakmi a teplota klesla pod bod mrazu. Vtedy som si povedal, že tento problém musíme vyriešiť a spustil som program odchytu asteroidov. Bolo to dobré rozhodnutie, lebo Evropa ako mladá planéta ešte stále k sebe priťahovala zvyšky z asteroidového pásu. A tento, čo sme práve odchytili, bol z tých veľkých. Navyše asteroidy boli cenným zdrojom nerastných surovín a pece pri vesmírnych dokoch ich spracovávali na cenný materiál. Ešte raz som prezrel indikátory na riadiacom paneli a keď som sa uistil, že všetky sú v norme, vydal som pokyn pre naštartovanie motorov ťažného modulu. A potom som už len spokojne sledoval na obrazovke ako modul zvyšuje ťah a nasmerováva asteroid na naprogramovanú trajektóriu. Moja práca tu skončila. Naštartoval som motory Renegaru a nasmeroval nás k planéte. Vedel som, že sa musím ponáhľať. Dole ma už čakala celá rodina a pripravovala pre mňa zajtrajšiu veľkolepú oslavu.

„Ding-dong.... Ding-dong, vstávať. Je 7:00 21.apríla 2255!“ Ozvalo sa v izbe a ja som sa snažil zvuk zahnať a vrátiť sa späť do kráľovstva boha Hypnosa. Nepodarilo sa mi to, lebo pár minút na to sa rozrazili dvere a do mojej spálne vtrhol dav hulákajúcich detí. Za nimi do izby vošli aj všetky moje ženy. Ľúbil som ich všetky. Veľkú radosť mi spravila Nataša, ktorá sa po desiatich rokoch prehovárania konečne rozhodla prísť na Evropu. Najmenšie deti bez okolkov skočili na moju posteľ a začali sa po mne váľať. Mojich bolo len pár, väčšina z nich už boli deti mojich detí a dokonca bolo medzi nimi aj pár vnúčat a pravnúčat. Nestihol som si ani povzdychnúť, lebo som sa musel brániť útoku najmenšieho Arthura, ktorý si zaumienil, že najväčšia zábava bude mi pchať prsty do nosa. So smiechom som sa vzdal, posadil a decka sa s výskotom rozutekali.

„Tak poďme deti, necháme tatka a dedka nech vstane a oblečie sa. Kto mi pomôže pripraviť raňajky?“ zasmiala sa Fatima a zahnala ich ako kŕdeľ húsat von z izby. Richard, môj najstarší syn, pristúpil k mojej posteli a sadol si na jej okraj. „Všetko pekné Ti prajeme tatko.“ Zaprial mi za všetkých a ja som sa obzrel po tvárach všetkých okolo. Mal som ich rád, aj keď som sa im nie všetkým mohol venovať tak ako by som chcel. Nataša sa prestrčila cez nich, sklonila sa ku mne a dala mi pusu na líce. Postupne sa ku mne dostali všetky ženy a potom aj dcéry. Miestnosť sa vyprázdňovala a ja som nakoniec zostal v izbe sám. Povzdychol som si a došlo mi že naozaj mám už 120 rokov a mal by som byť minimálne 20 rokov na dôchodku. Vstal som z postele a prešiel som do vedľajšej kúpeľne k zrkadlu. Zaškeril som sa na svoju tvár, ktorá mala na sebe pár vrások a prečesal som si svoje čierne vlasy. Ešte ani známka po šedinách. Už neviem koľkáty krát som v duchu poďakoval môjmu otcovi za moje NaCo a siahol som si dozadu na zátylok. Nahmatal som si tam jemnú vybúleninu, pod ktorou sa ukrýval voperovaný Nano-Computer. Mysľou sa mi prehnalo množstvo spomienok na situácie, keď som NaCo musel použiť a kde mi zachránilo život. V dnešnej dobe je ale NaCo vzácnosť. Na Zemi sa montuje už len ‘vyvoleným‘ a jednoduchí ľudia sa k nim len tak nedostanú. Technológiu sme ani v dnešnej dobe na Marse nedokázali napodobiť a dostať na tú úroveň aby sme dokázali vyrobiť tak miniatúrne obvody. Z myšlienok ma vyrušil hurhaj za oknom. Vyzrel som spoza závesu. Na kruhovom objazde pred domom stáli dva kone a opodiaľ Nina s Petrom. Veľmi ma potešilo, že prijali moje pozvanie. Prileteli už pred pol rokom a užívali si zatiaľ romantiky ktorej poskytovala Evropa neúrekom. Petr to so zdravím nemal až tak dobré, trápila ho astma, ktorú lekári na Zemi napriek snahe nedokázali úplne potlačiť. Vlhký a chladný vzduch na Evrope mu ale očividne robil dobre. Takmer vôbec už nekašľal. Bol to obrovský rozdiel oproti stavu v akom prišiel zo Zeme. Vyšiel som na balkón a sledoval som ako odchádzajú na koňoch na ich každodennú prechádzku. Zamával som im a Nina mi už takmer v trysku odmávala. Usmial som sa. Napriek jej veku sa na koni držala naozaj dobre. Ani ona, ani Petr nepodstúpili žiadnu genetickú omladzovaciu kúru a tak ich zdravotný stav zodpovedal ich skutočnému veku. Mal som ich oboch rád. V Austrálii dokázali veľa a aj vďaka nim sa Austrália vyhla najhorším dopadom krízy na Zemi. Odmával mi aj Petr a ja som si povedal, že asi predsa len jeho pozvanie k návšteve Austrálie prijmem. Už pred časom som si povedal, že už zostanem žiť na Evrope, ale predsa len možnosť posledný krát sa pozrieť na Zem mi v hlave nedala spávať. Vrátil som sa v myšlienkach naspäť a zhlboka som sa nadýchol. Áno... vzduch vonia presne tak ako má. Živicou a borovicami. Za tie roky som si už na túto vôňu zvykol a považoval som ju už za štandard. Vlastne som si na ňu už tak zvykol, že som ju už vôbec nevnímal. Táto vôňa bola na celej Evrope. Nakoľko bola planéta chladnejšia ako Zem a taktiež vlhkejšia, boroviciam sa tu darilo a po pár rokoch ovládli planétu. Bolo to síce hlavne vďaka genetike, ale to mi vôbec neprekážalo. Vek a rýchlosť rastu stromov bola jedna z vymožeností vedeckého pokroku Zeme, ktoré som rád využil.

Na pleci som zacítil niečiu ruku. Ani som sa nemusel ohliadnuť a vedel som že to je Nataša. Bola najstaršia z mojich žien a bola mi aj tak nejak rozmýšľaním najbližšia.

"Je tu krásne, rozumiem Ti. Ale aj tak s nimi poletíš na Zem, že?" spýtala sa a ani nečakala na moju odpoveď. Nemusel som nič hovoriť. Nejak vedela o čom rozmýšľam. Nataša sem prišla vlastne až na naliehanie Fatimy pred dvoma rokmi. Na Marse mala pritom celkom slušne rozbehnutú kariéru a de-facto ovládala a riadila celú sieť nemocníc na planéte. Ale pred piatimi rokmi mala prvý infarkt a lekári ju zachránili len vďaka tomu, že bola práve v práci. Zakázali jej akýkoľvek stres a Nataša sa vlastne nedobrovoľne musela stiahnuť z aktívneho života. Na jej miesto ihneď nastúpila naša dcéra Rebecca aj náš posledný syn Sebastian. Ten sa dal na jej profesnú dráhu a celkom dobre sa mu to aj darilo. Nataša keď videla, že jej dielo má kto prebrať nakoniec súhlasila, že sa presťahuje za mnou. A tak tu už tretí rok boli so mnou všetky moje ženy.

"No dosť bolo melanchólie, poďme sa baviť! Čaká nás slávnostný obed a potom zábava až do rána. Gratulovať Ti prišli snáď všetci priatelia. Dole v meste je minimálne 10 tisíc ľudí, ktorí sa chcú s Tebou stretnúť a potriasť si s Tebou rukou.". Zavelila rázne a ja som sa otočil k nej a prudko som si ju k sebe privinul. Nečakala to, ale keď sa naše pery spojili, tak jej telo zvláčnelo a prestala odporovať. Nemiloval som sa ňou už asi mesiac a tak keď som ju zvalil dozadu na posteľ ani veľmi neprotestovala. Len Valentina, ktorá stála pri dverách prevrátila oči, zašklebila sa na nás a rázne zahnala posledné deti von z izby.

Oslava sa vydarila. Bola naozaj dokonalá. Usporiadali sme ju samozrejme u mňa doma. Teda ak sa to dá nazvať domom. Nakoľko som býval na Evrope s celou rodinou chcel som postaviť veľký dom pre všetkých a nakoniec z toho vyšiel tento zámok. Bolo to niečo v štýle stredovekého hradu, ale s absolútnym prepychom a technológiami. A vydaril sa. Bol nádherný. Osvietený a v šere noci pôsobil neskutočne majestátne a romanticky. Vytvoril dominantu okolia a nádherne sa vynímal nad údolím rozprestierajúcim sa až dole k Haadu. Ešte aj počasie akoby čakalo na tento deň. Okolo obeda sa mraky roztiahli a slnko rozžiarilo celý kontinent. Oslava začala skvelým obedom. Jedli sme v hradnom parku pod plátennými stanmi a užívali si nádherný teplý deň. Po prípitku a mojom príhovore sa takmer násilím slova ujal seržant King a po ňom vlastne každý s kým som zažil nejaké dobrodružstvo. Obedovať sme vlastne začali až po dvoch hodinách, aj to na úpenlivé prosby kuchárov, že viac obed už zohrievať nedokážu. Napriek tomu, že sme jedli, sa z času na čas niekto chytil mikrofónu a nevyhnutne musel zavinšovať a povedať nejakú tú príhodu. Podvečer začala hrať hudba a ja som vyzvŕtal každú moju ženu a potom aj všetky dcéry. Skončili sme až keď slnko zapadlo. Vtedy ma prekvapil seržant znova. Ani neviem odkiaľ a ako sa mu to podarilo zohnať, proste niekde vyhrabal ohňostroj. Tie boli na Zemi už dávno zakázané a na ostatných planétach to bol prepych, ktorý si vlastne nikto nemohol dovoliť. Asi hodinu sme užasnuto pozorovali nádhernú scenériu ktorá sa rozpútala na nočnej oblohe. Celá oslava sa vysielala v priamom prenose vo všetkých mestách na mojich planétach, ale vysielanie si objednali aj niektoré krajiny zo Zeme. Toto bol naozaj zlatý klinec k celému vonkajšiemu programu. Po ňom sme sa nadšene vrátili dovnútra zámku a oslava pokračovala bálom v štýle 18-teho storočia. Dámy sa prezliekli do nádherných večerných rób a páni si dali fraky a smokingy. Toto sa naozaj nosilo len na Zemi pri výnimočných príležitostiach a mne došlo, prečo Adrian meškal takmer dva týždne s odletom. Ak zabezpečoval obleky pre toľkých ľudí, obdivoval som ho ako to zvládol. Bál som zahájil Viedenským valčíkom a potom sa už zábava rozbehla na plné obrátky. Okolo polnoci som sa ale vytratil aj s Fatimou, ktorá ostala hore ako posledná a robila mi spoločnosť. Hluk a tóny hudby sa niesli celým domom až do skorých ranných hodín.

Ďalšie dni ubiehali veľmi rýchlo. Nataša sa prekecla a ženy už vedeli, že som sa rozhodol ísť sa s Ninou a Petrom na Zem. Tajne som dúfal, že niektorá z nich sa rozhodne ísť so mnou a robiť mi spoločnosť, ale rázne ma odmietli. Všetky mali na Zem len zlé spomienky a nič ich nazad neťahalo. Nenástojil som. Chápal som ich pocity. Moje však boli trochu iné. Zem bola predsa len moja rodná planéta a rád by som sa predsa len po nej ešte aspoň raz poprechádzal. Myšlienky na odchod som zatiaľ zahnal a naplno som sa venoval rodine. Nijak som to neorganizoval, ale moje dievčatá sa medzi sebou dohodli a rozdelili si ma tak, aby ma každá z nich mala vždy na celý jeden deň pre seba. Jediní kto to nerešpektoval boli deti. Tie úplne ignorovali naše dohody a akoby na truc sa vždy na mňa nalepili a poobedie sme aj tak nikdy nemali pre seba. Celý čas sme trávili niekde vonku a hrali sme sa. Nikomu to nakoniec nevadilo. Večer sme si to vždy vynahradili. Pracovne som našťastie nebol veľmi zaneprázdnený. Systém vedenia planét bol nastavený, mestá na Evrope boli stabilizované a pomerne rýchlo sa rozvíjali. Bolo to hlavne vďaka migrantom zo Zeme a exponenciálnemu rastu technologického rozvoja. Každého pol roka pristála na každej planéte transportná loď, ktorá priviezla niekoľko miliónov nových prisťahovalcov. Ale aj tak som trval na pravidelných spoločných poradách Rady Evropy, Marsu a Venuše. Chcel som byť o všetkom informovaný a aj keď na diaľku, riadil som smerovanie a rozvoj na planétach pevnou rukou.

Astronómovia stanovili dátum odletu na 20. jún. Vtedy budú Zem a Evropa vo vzájomne dobrej pozícii. Týždeň pred odletom bolo cítiť, že sa nálada doma zhoršila. Smútok aj napriek tomu, že som mal byť preč len niečo cez rok ovládol všetkých. Moje rozhodnutie som však nezmenil. Vedel som, že ak nepôjdem teraz, tak sa už na Zem zrejme nikdy nedostanem.

Tyuratam

"Allah je veľký!". Spokojne si zabručal Bahir Ibn Mamouk a vztýčil sa nad mŕtvym telom ruského dôstojníka. Boje v tejto časti Kazachstanu prebiehali takmer každodenne. Odveká nenávisť pravoverných a nevercov sa v tejto časti Zeme stala úplne bežnou záležitosťou. V poslednom čase mali navrch oni. Arabi jednoducho lepšie znášajú suché a veterné podnebie a Rusi sa postupne sťahovali severnejšie a za sebou nechávali spúšť a vyprahlú krajinu, spálenú na popol. Táto posledná bitka bola ale niečím iná. Bahir to nejak cítil a ani sám nechápal prečo zaútočil práve na túto dedinu. Znova si zopakoval, že to musela byť ruka Allahova, ktorá ho zaviedla sem. Znova prezrel svoju korisť. Bola ňou mapa oblasti na ktorej bol veľký červený kríž tesne pod bývalým Bajkonurom. Nepamätal si presne na čo toto miesto slúžilo, ale jeho dedo, ktorý mu pred rokmi rozprával o dávnej histórii o tomto mieste hovoril s bázňou.

"Zbaľte sa! Vyrážame!" zavelil a ráznym krokom vyšiel z domu. Stretol sa s nespokojným frflaním chlapov zo svojho oddielu, ale ako vždy to odignoroval. Naskočil na korbu nákladiaku a chlapi ho síce s frflaním, ale predsa len poslušne nasledovali. Väčšina z nich nevedela ani čítať a písať, nieto ešte že by poznali mapy. Ale každý jeden z nich vedel narábať so zbraňou. Rozložiť a zložiť AK-47, prípadne jej novšiu verziu, tu vedel každý aj v úplnej tme. Motory zaburácali a kolóna áut sa pohla. Basir si rozložil mapu na kolenách a ukázal šoférovi smer. Tým smerom viedla len jediná, stará betónová cesta s obrovskými výtlkmi a spolovice zafúkaná pieskovými jazykmi. Autá so zavýjaním vylágrovaných motorov sa neochotne rozbehli.

"Da, točno!" povedal plukovník Schmakov a položil telefón. Bol to starý vojenský aparát, ktorý možno zažil ešte aj druhú svetovú vojnu. Ale stále fungoval. Po veľkom kolapse, keď vypadli všetky mobilné siete sa tieto aparáty osvedčili ako jediné spoľahlivé technické zariadenia na vojenskú komunikáciu. Schmakov sa rozhliadol okolo seba. Bol vo veliacej miestnosti sám. Bola veľká, priestorná a ... absolútne nevyužitá. Obrazovky, riadiace pulty a počítače boli bez elektriny už niekoľko desaťročí a zapadali prachom. Znova sa pozrel na telefón, ale keď ten bol stále hluchý, len mykol plecami a zdvihol sa zo stoličky. Rozkaz je rozkaz. Povedal si v duchu a vyšiel z miestnosti. Na tento pokyn čakal už dlho. Mal uzamknúť základňu, zapečatiť ju a počkať na príchod záloh, ktorí od neho prevezmú kľúče. S povzdychom sa pozrel na schodisko, ktoré z duše nenávidel a dal sa do stúpania. Musel vyjsť 10 poschodí, kým sa dostane na povrch.

Bahir ukázal šoférovi na malú bočnú cestu, ktorá odbočovala niekam do púšte. Takmer ju nebolo vidieť, ale bola to jediná cesta, ktorá viedla smerom, ktorým chcel ísť. Auto sa poslušne otočilo a nasmerovalo tým smerom. V diaľke sa asi po hodine jazdy ukázala malá šedivá kocka, ktorá pomaly rástla. Zastavili pri bráne, ktorá tvorila súčasť oplotenia pozemku. Všade boli nejaké nápisy v ruštine, avšak ani Bahir ani nikto z jeho družiny to nedokázal prečítať a tak to ignorovali. Na jej otvorenie stačil jeden výstrel zo samopalu do zámku a autá mohli pokračovať ďalej. Po pár minútach zastali pri betónovej kocke, ktorá stála uprostred ničoho. Na kocke boli pancierové dvere a Basirovi bolo hneď jasné, že nie je šanca ich otvoriť násilím. Pancier musel byť hrubý niekoľko centimetrov. Sklamane sa rozhliadol. Kam len oko dovidelo bola púšť. Nič tu nie je. Bola to úplne zbytočná zachádzka, ktorá mu vytúženú slávu neprinesie. Sklamane si pre seba skonštatoval v duchu. Aby ale pred svojimi mužmi nevyzeral hlúpo, prikázal šoférovi aby prišiel autom až tesne k stene budovy, tam kde končil starý zhrdzavený rebrík na strechu. Po pár minútach už bol na nej. Rozhliadol sa. Rozmrzelo prešiel po okraji a pozrel sa za budovu. Tesne za ňou boli dva okrúhle otvory, ktoré boli zakryté pancierovými poklopmi. Malá, bezvýznamná raketová základňa. Skonštatoval pre seba v duchu. Už ich pár videl, ale vždy to boli iba ruiny. Táto vyzerala neporušená, ale to bolo jedno, lebo aj tak sa do nej nedostanú. Mykol plecami keď zliezol zo strechy dole a znova si prezrel dvere. Nebola šanca ich otvoriť. Vtom ho z letargie vytrhol podivný zvuk. Vychádzal zvnútra budovy, presnejšie spoza dverí. Všetci rázom zdvihli zbrane. Sekundu na to sa dvere s vŕzganím otvorili a objavila sa za nimi prekvapená hlava malého, kostnatého ruského dôstojníka. Skôr než stihol zareagovať tresol výstrel a telo plukovníka Schmakova odhodilo dozadu a s výkrikom prepadlo cez zábradlie, ktoré bolo tesne za dverami. O pár sekúnd na to sa ozvalo tupé buchnutie a výkrik ustal. Bahir vošiel dnu a naklonil sa cez zábradlie. Nič však nevidel. Len tmu, ktorá sa začínala hneď po pár schodoch. Rozmrzelo vyšiel von a prikázal chlapom pripraviť pár faklí. Spomenul si na časy keď ešte používali baterky, ale tie už dávno nemali. A tak na svietenie používali fakle, namočené v dechte. Vydržali svietiť aj hodinu, aj keď príšerne zapáchali a dymili. Prehliadol si svoje mužstvo. Bola to vlastne banda otrhaných mužov, ktorí nemali vôbec nič a jediné čo ich poháňalo bola viera v Allaha, ktorú im každý večer vštepoval a nútil ich odriekať dookola modlitby z Koránu. Pohľadom spočinul na svojom najväčšom bohatstve. Bola ním hrdzavá cisterna, ktorú ťahalo veľké nákladné auto a ktorá bola ešte z polovice plná benzínom. Podarilo sa mu ju ukoristiť pri jednom nájazde asi pred mesiacom a odvtedy bol nezávislý od ostatných veliteľov a nemusel už nikoho o nič žiadať alebo prosiť. Keď vyrazil z centrálneho štábu na sever, veľa z nich mu závidelo a v duši želalo skorú smrť. Šťastie mu však nepriniesla. Ani po mesiaci blúdenia nič dôležité nenašiel. Len zdevastovanú suchú krajinu. Ale toto.... toto vyzeralo konečne na poriadny úlovok! Dostať sa do neporušenej Ruskej raketovej základne, to bol sen každého veliteľa. Schmatol prvú fakľu, ktorú mu ktosi podal a vyrazil do vnútra budovy. Nesmie na sebe nechať vidieť nerozhodnosť, či strach! Zostupoval dolu po schodoch a srdce mu divoko búšilo. Zostupovali už neskutočne dlho. Prešli okolo mohutných pancierových dverí a keď sa ubezpečili, že nie je žiadna šanca ich otvoriť, pokračovali ďalej. Konečne dorazili na dno. Bolo tu vlhko a klzko. Posvietil si fakľou pod nohy a zistil, že stojí v poriadnej kaluži lepkavej a šmykľavej krvi. Znechutene odstúpil a svetlo fakle osvietilo mŕtve telo ruského dôstojníka, ktorého pred chvíľou zastrelili. Za ním zbadal ďalšie pancierové dvere. Nič iné tu nebolo. Ale.... ten chlap z nich musel nejak vyjsť! Napadlo ho a hoci sa mu to bridilo, sklonil sa nad telom a prezrel ho. Zaujala ho retiazka, ktorú mal na krku a keď ju potiahol, vylovil spod zakrvaveného oblečenia zväzok kľúčov. Spokojne ich prezrel oproti fakli. Zamyslene prekročil mŕtve telo a podišiel k dverám. Po chvíli laborovania so zámkom a hľadaní toho správneho kľúča niečo cvaklo a dvere sa pootvorili. Zaprel sa do nich a zatlačil. S vrzgotom sa pootvorili práve tak aby sa dokázal cez ne pretiahnuť dnu. Zdvihol fakľu čo najvyššie a dych sa mu zastavil. Kam len dovidel cez blikotajúce svetlo fakle stáli mohutné rakety. Boli zoradené na obrovskom oceľovom páse. "Pri Allahovi..." zašepkal pre seba a telom sa mu rozlial podivný chladný pokoj. Za ním sa cez dvere predrali jeho chlapi a rovnako uveličene sledovali obrovské rakety. Fakle už boli vnútri všetky, ale napriek tomu nedokázalo ich svetlo dosvietiť na koniec haly. Uveličene na to pozerali, ale Bahir už s chladnou hlavou zavelil: "Musíme nájsť generátor a riadiace centrum! Pohyb! Allah nás požehnal. Sme vyvolení!" a predral sa cez svojich chlapov k dverám. Takmer vybehol tie dve poschodia k druhým vrátam. Tentokrát trafil hneď prvým kľúčom. Dvere sa otvorili a on netrpezlivo vliezol dnu. To bolo presne to čo hľadal. Stena pokrytá obrazovkami a pult s tlačítkami jasne svedčil o tom, že sú v riadiacom centre. Podišiel k plechovým dvierkam na stene a ihneď našiel čo hľadal. Veľký hlavný vypínač. Otočil ním, ale nič sa nestalo. Spravil to znova, ale svetlá sa nerozsvietili. "Generátor! Nájdite kde je generátor!" zakričal do tmy. Jeden z chlapov ukázal na ďalšie dvere s nejakými ruskými znakmi. Basir to nevedel prečítať, ale bol si istý, čo je za nimi. Dvere neboli zamknuté. Za nimi bola dlhá chodba po ktorej stranách boli desiatky dverí. Do jedných nakukol, ale keď zbadal že sú tam len postele pochopil, že sú to miestnosti mužstva. Prešiel až k veľkým plechovým vrátam na konci chodby a odkopol veľkú tabuľu so znakom rádioaktivity pred nimi. Dvere boli zamknuté. V zväzku kľúčov našiel ten pravý, ťažké oceľové dvere bez problémov odomkol a rázne ich s vrzgotom otvoril. V blikotajúcom svetle fakle zbadal, čo hľadal. V pravej časti miestnosti bol spálený fúzny reaktor. To že bol spálený videl na prvý pohľad podľa roztečeného kovu na jeho kryte. Sklamane sa pozrel vľavo a na jeho zamračenej tvári sa rozprestrel úsmev. Celú časť miestnosti vypĺňal veľký 16-valcový naftový generátor. Zjavne nebol nikdy použitý, lebo sa priam leskol novotou. To bolo niečo čomu rozumel. Ukázal naň a otočil sa k svojim chlapom. "Naštartovať!" zavelil a odstúpil aby mohli vojsť. Mal medzi nimi jedného, ktorý sa v motoroch vyznal naozaj dobre. Opravoval motory v autách a bol si istý, že on spojazdní hocičo. Arab pokýval hlavou a podišiel k motoru. Po chvíli obchádzania našiel za ním cisternu, na ktorú keď zabúchal pažbou pušky zadunela prázdnotou.

"Nemali benzín, preto to nenaštartovali." oznámil Basirovi a ten hneď vyštekol na ostatných nech poberú kanistre, ktoré stáli v rade na stene a donesú benzín z ich cisterny. Teraz si už bol úplne istý, že jeho ruku vedie Allah. Toto nemohla byť náhoda. Po pol hodine jeho chlapi doniesli kanistre s cennou tekutinou. Mechanik ju opatrne nalial do cisterny a pozrel na netrpezlivého Basira, akoby žiadal o súhlas. Ten mu len roztržito prikývol. Bolo mu nejak teplo a nevedel sa na nič sústrediť. Mechanik prikývol a podišiel k malému motoru, ktorý bol umiestnený na zemi pred tým hlavným. Basir chápal, že tento malinký motor slúži k naštartovaniu toho veľkého. Mechanik ho nakopol potiahnutím za šnúru akoby nahadzoval kosačku. Na tretí krát motor zakašľal a rozbehol sa. V miestnosti to zablikalo a zo stien sa rozlialo mdlé svetlo núdzového osvetlenia. Bol najvyšší čas, lebo fakle im už dohárali....

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

OBSAH

120

Tyuratam