A. R. Torre

THE GIRL IN 6E

Copyright © 2014 by A. R. Torre

This edition published by arrangement with Orbit, New York, New York, USA. All rights reserved.

In accordance with the U.S. Copyright Act of 1976, the scanning, uploading, and electronic sharing of any

part of this book without the permission of the Publisher constitutes unlawful piracy and theft of the author’s

intellectual property. If you would like to use material from the book (other than for review purposes), prior written

permission must be obtained by contacting the Publisher at permissions@hbgusa.com. Thank you for your support

of the author’s rights.

The characters and events in this book are fictitious. Any similarity to real persons, living or dead, is coincidental and not intended by the author.

Translation © 2014 by Hana Tichá

Jacket design © 2014 by Emil Křižka

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by NOXI, s. r. o.

ISBN 978-80-8111-222-5

www.redhooks.com

www.noxi.sk

Túto knihu venujem Terese, sestre,

ktorá rozumie kráse veľkej knihy, dr. Pepperovi,

zdriemnutiam a sladkému dychu šteniatka.

V duchu som si ho predstavovala už toľkokrát. Moja fantázia vytvárala príšeru s grotesknými črtami a rozmermi. Ale keď predo mnou stál, s naklonenou hlavou a ostražitými očami, bol to len muž. Mierne plešatý, s desiatimi kilami navyše a ústami skrútenými do úškľabku. Oči zúžené a postoj pevný, vďaka čomu pôsobí zlovestne. Muž, plešatý muž s nadváhou, ktorý mi kedysi šepkal do ucha odporné myšlienky svojej duše, ktorý mi odhalil temného diabla vo svojom srdci. A teraz pristupuje bližšie, z jeho tela vyžaruje vzrušenie ako nechutný zápach.

Myslí si, že som slabá. Myslí si, že so mnou môže manipulovať a podriadiť si ma. Zabiť ma, ako mnoho iných dievčat predo mnou. Netuší, že moje malé telo a jemné črty skrývajú zlo, ktoré konkuruje jeho vlastnému. Nahmatám vo vrecku nôž a snažím sa z tváre zahnať úsmev.

Toto je to. Toto je môj čas.

Čakaj

„Myseľ je miestom sama o sebe, iba ona dokáže urobiť nebo z pekla a z neba peklo.“

(John Milton: Stratený raj)

Vyzliekanie je každodennou rutinou. Väčšina žien to robí bez zamyslenia, automatické pohyby, ktorými dospejú k záverečnému výsledku. Ale, ak to robíte správne, obnažovanie môže byť maximálnou predohrou, sexuálnym zvádzaním, ktoré úplne zruší každú racionálnu myšlienku a ponechá muža vo vašej milosti. Toto umenie som si osvojila.

Kľaknem si na posteľ a prechádzam si prstami po pokožke – ľahké, provokatívne pohladenie určené na to, aby mi vyostrilo zmysly a stimulovalo telo. Keď rukami prechádzam blízko citlivých miest, vydychujem pomalým, chvejivým vzdychom. Vkĺznutie do výstrihu, čipka na mojich prsiach. Pohľad očí držím dole, som mu podriadená a čakám na príkaz. Vždy nejaký príde.

„Vyzleč si vrch. Pomaly.“ Hlas je cudzí, anglické slová namočené do kultúry a nárečia. Vyhoviem, zdvihnem oči a jemne si hryziem spodnú peru, jazyk rýchlo vyrazí von a ja počujem jeho zalapanie po dychu. Prechádzam si rukami dolu krkom, obtriem sa o vrchol kľúčnej kosti a siahnem si pod hodvábne negližé. Stiahnem si jedno ramienko, potom druhé, hodváb sa hromadí na mojich prsiach, látka priľne na bradavky. Zdvihnem sa na kolená, prekrížim ruky, dvíham látku vyššie a odkrývam pomaly centimeter po centimetri z mojej pokožky, kým sa neodhalia krivky pŕs, priehlbina hrdla a našpúlené ružové pery.

„Dobre,“ zamrmle, „veľmi dobre. Páčiš sa mi, Jessica.“

Jessica. Nie je to moje skutočné meno. Myslí si, že ma pozná. Oni všetci si myslia, že ma poznajú. Napokon, videli moju stránku na Facebooku, videli vo Photoshope upravené fotky, ktoré vytvárajú môj vykonštruovaný život. Veria tomu, čo vidia, pretože tomu chcú veriť. Chcú veriť, že som normálna. A na krátke okamihy, keď som s nimi, oklamem i samú seba a myslím si to isté.

Otočím sa k stene a vstanem, sťahujem drahé tangá dolu bokmi, prevrátim sa a odhalím jeho hladným očiam svoj najsúkromnejší priestor. Vyšívaná čipka sa zošuchne dolu nohami až na členky, kde sa zasekne na talianskych ihličkách s dokonale upravenými nohami. Teraz som obnažená. Zošuchnem sa dole a ležím na boku pred ním, opieram sa o lakeť a jeho oči sa hladne kŕmia mojím telom. Reflektory, jasné a horúce, ožarujú moju holú pokožku tak, že sa blýska. Hovorí mierne hlasnejším tónom, v jeho hlase počuť vzrušenie.

„Dotýkaj sa. Iba prstami. Chcem vidieť, ako sa spravíš.“

Chce moje prsty, zvádzajúce predstavenie vzdychov, stonov a dokonalej predohry. Prípadne prsty nebudú stačiť. Pri ďalšej návšteve bude chcieť viac, niečo väčšie, hlbšie – hlasnejšie vzdychy, silnejší orgazmus. Medzi nami už nebudú tajomstvá, žiadne hranice, žiadne požiadavky, pred ktorými by sa ostýchal. V tomto okamihu som jeho, povinná robiť, čo si zaželá. A práve teraz chce prsty.

Ohnem telo tak, aby videl moje roztiahnuté nohy, nahé vlhké pohlavie, ktoré sa otvára a zatvára skúsenými pohybmi. Vsuniem dnu jeden prst, potom dva, hýbem s nimi dnu a von pomalými, zvodnými nárazmi, oči mám zatvorené, hlavu naklonenú dozadu. Počujem, ako sťažka dýcha, šušťanie oblečenia, zips a povzdych, keď rukou nájde svoj penis. Nezrozumiteľné slová, krátke vkĺznutie do cudzieho jazyka, význam jasný napriek jazyku. Zrýchlim pohyb prstov, potom prestanem, roztiahnem pysky a ukážem citlivý klitoris, ktorý je pánom mojej extázy. Jemne zavzdychám, roztúžený povzdych, ktorý hovorí o túžbe a žiadosti, rozotriem vlhkosť okolo spuchnutého klitorisu, zmena tempa spôsobí, že vydá ďalší ston.

„Jessica,“ zašepká moje meno, naťahuje a napĺňa žiadosťou každú slabiku. „Prosím, potrebujem vidieť, ako sa spravíš.“

Otvorím oči, hľadím smerom k jasným svetlám, na mojej pokožke nepatrný lesk potu. Zahryznem si do spodnej pery. Rozšíri oči, keď znovu preniknem prstami dovnútra, náhly, rýchly sled pohybov, koža na koži. Každým ťahom prejdem rukou po klitorise, s lahodným trením, ktoré ma vedie smerom k orgazmu.

Neurobím sa. Skutočný orgazmus sa dostaví len príležitostne, keď ho moje utrápené telo vypľuje vo vyčerpanom podráždení, jeden z tých „na, tu máš!“ darčekov. Ale väčšinu času som vážne presýtená sexom a moje telo, moja vagína sa stala imúnnou voči stimuláciám. Ale on toto nevie. Všetko, čo vie, je, že desať minút po tom, čo prvýkrát vnorím prsty do vlhkých záhybov svojej svätyne, sa mi napne chrbát, oči zatvoria a ja mám po celom tele až po špičky nôh najlepší orgazmus na svete. Chvejem sa a prudko dýcham. Mám neuveriteľný talent na takýto predstieraný orgazmus. Vždy.

Pri mojom vyvrcholení zastoná, jeho ruka produkuje kĺzavé zvuky nemožnej rýchlosti a k mojim ušiam doľahne dusivý zvuk a roztrasený ston, ktorý sa zmení na hlasité dychčanie.

Potom nastane číre ticho. Žiadne vzdychy, žiadne šušťanie látky, žiadne ukájajúce sa pohľady.

Elektronické pípanie, tón, ktorý som počula tisíckrát. Natiahnem sa, vezmem negližé, prevrátim sa a zoskočím z postele. Opatrne kráčam na desaťcentimetrových opätkoch po mäkkom koberci, kým nedočiahnem na klávesnicu počítača. Stlačím kláves, ktorým opúšťam stránku.

Reflektory zhasnú.

KAPITOLA 1

Už tri roky som sa nedotkla človeka. Vyzerá to ako náročná úloha, ale nie je. Nie, odkedy existuje internet. Internet, ktorý mi umožnil zarábať a zabezpečil všetko, čo by som mohla chcieť, výmenou za číslo mojej kreditky. Musela som zájsť po pár vecí do sveta podsvetia a raz som sa rozhodla zabezpečiť si tam zábavné záležitosti ako novú identitu. Teraz som, ak je to nutné, Jessica Beth Reillyová. Používam svoj alias, aby som zabránila ostatným vypátrať moju minulosť. Súcit je kurva, ktorej sa snažím vyhýbať. Podsvetie poskytuje prebytok pokušení, ale zatiaľ sa až na jednu výnimku držím ďalej od ilegálnych zbraní a neregistrovaných pištolí. Poznám svoje hranice.

Chlapík od UPS ma pozná – vie, že má nechať balíky na chodbe a načmárať moje meno na svoje preberacie papiere. Volá sa Jeremy. Asi pred rokom bol chorý a ku dverám mi prišiel niekto cudzí. Odmietol tam nechať balík bez toho, aby ma videl. Takmer som otvorila dvere a vyštartovala som po jeho nožíku na balíky. Takmer vždy nosia so sebou nožík na balíky. To je jedna z vecí, ktorú mám na doručovateľoch balíkov rada. Zostala som neoblomná a odmietla som otvoriť dvere. Bol tvrdohlavý, hádal sa so mnou, kým ho to neunavilo a neodišiel aj s prekliatym balíkom. Od toho dňa už Jeremy nebol chorý. Neviem, čo budem robiť, keď tú prácu nechá. Jeremyho mám rada a z môjho pokriveného pohľadu cez priezor je toho veľa, čo sa dá na ňom obľúbiť. Svalnatá konštrukcia, krátke tmavé vlasy a úsmev, ktorý sa na tvári roztiahne rýchlo a poľahky, dokonca aj keď neexistuje najmenší dôvod na úsmev.

Prvý psychiater, ktorého som mala, povedal, že mám antropofóbiu, strach z ľudskej interakcie. Antropofóbia pomiešaná so zdravou dávkou kruorimánie – posadnutosti vraždou. Povedal mi to cez Skype. Na oplátku za jeho psychologické názory som si pozrela, ako sa spravil. Mal malého vtáka. Myslím, že mal pravdu v druhej polovici diagnózy. Ale ľudského kontaktu sa nebojím. Bojím sa toho, čo by sa stalo, ak by som sa dostala dostatočne blízko do kontaktu s ľuďmi. Povedzme, že sa jednoducho neviem vzorne hrať s ostatnými.

Zatiaľ čo sa vyhýbam fyzickému kontaktu s ľuďmi, virtuálna interakcia je to, čím trávim celé dni. Pre ľudí, ktorým poskytujem služby cez kameru, som JessReilly19, temperamentná devätnásťročná vysokoškoláčka – študujúca hoteliérstvo a služby – ktorá má rada populárnu hudbu, alkohol pre neplnoletých a nakupovanie. Nikto z nich nepozná moje skutočné ja. Som tým, kým ma chcú mať a tak to majú radi. A ja tiež.

Spoznať moje skutočné ja by bolo tak trochu zabijakom všetkej zábavy. V skutočnosti sa volám Deanna Maddenová, moja mama zabila celú moju rodinu a potom spáchala samovraždu. V tom čase to bol veľký trhák v správach, „dokonalú rodinu zasiahla tragédia“ – príbeh leta. Moje meno sprevádzal notorický súcit. Ale potom prišli ďalšie tragédie a moja rodina sa vytratila z povedomia. Zdedila som po mame veľa, vrátane jemných čŕt, dlhých nôh a tmavých vlasov, ale najväčším genetickým dedičstvom sú jej vražedné tendencie. To je ten dôvod, prečo chcem ostať čo najďalej od ľudí. Pretože chcem vraždiť. Nepretržite. Je to takmer to jediné, nad čím premýšľam.

Moji vnútorní démoni ma priviedli sem, do bytu číslo 6E, môjho sveta posledných troch rokov. Všetko, čo potrebujem, sa nachádza v osemdesiatich metroch štvorcových. Spoza týchto stien som sa naučila, ako získať primerané finančné prostriedky. Od ôsmej ráno do tretej poobede pracujem na internetovej stránke s menom Sexnow.com, ktorej klientelu tvoria predovšetkým Ázijčania, Európania a Austrálčania. Od šiestej večer do jedenástej v noci som na americkom trávničku Cams.com. Medzi zmenami jem, cvičím, sprchujem sa a odpovedám na maily. Vždy v tomto poradí. Fungujem na presnom režime. Správanie sa vždy tým istým spôsobom, pomáha to dohovoriť môjmu mozgu, a pomáha to udržať moje impulzy a fantázie pod kontrolou.

Vždy, keď je to možné, sa snažím primäť klientov k tomu, aby obišli webkamerové stránky a použili moju osobnú stránku na rezervovanie stretnutia a platbu. Ak idú cez moju stránku, získam 96,5% z ich platby, plus viem skryť svoj príjem pred strýčkom Samom. Webkamerové stránky platia len 28%, čo je oficiálne považované za vrcholné zdieranie. Môj poplatok je 6,99 dolára za minútu. Počas dobrého mesiaca zarobím okolo 55 000 dolárov, počas zlého okolo 30 000.

Tento príjem tvorí okolo 70% zo všetkých mojich zárobkov. Zvyšok pochádza z odberateľského členstva na mojej stránke, ktoré dovoľuje mužom sledovať živé záznamy z rôznych mojich kamerových stretnutí. Vysielam prinajmenšom štyri hodiny denne a odberateľov to stojí dvadsať dolárov mesačne. Nezaplatila by som ani cent za to, aby som sa videla masturbovať, ale zjavne to tých tristopäťdesiat odberateľov vníma inak.

6,99 dolára za minútu zaručuje klientom možnosť obnažiť ich sexuálne tajomstvá a fantazírovať o tom, čo majú na srdci, bez strachu, že budú vystavení odhaleniu alebo kritike. Nesúdim mužov a ženy, ktorí sa so mnou rozprávajú a prezrádzajú mi ich tajomstvá a perverzity. Ako by som mohla? Moje tajomstvo, moja posadnutosť je horšia než ktorákoľvek z tých ich. Vypočuť ich je jediná vec, ktorú môžem urobiť. Vymkla som samú seba. A vďaka tomu držím seba aj všetkých ostatných v bezpečí.

Je to, jednoducho povedané, riadna kopa peňazí. Peniaze, pri ktorých nemám potuchy, čo s nimi. Mala by som si za ne kupovať len sexuálne hračky a lubrikačný gél. Ale pomyslenie na peniaze ma núti myslieť na svet vonku za stenami tohto bytu, takže to nerobím. Prostriedky idú na môj účet a ja ich ignorujem. Možno ich jedného dňa použijem, možno nie. Ale radšej by som mala hotovosť. Cítim sa s ňou chránená. Mám pocit, že aspoň jedna časť môjho života funguje správne.

Snažím sa spať aspoň osem hodín denne. Obvykle najviac bojujem v nočnom čase. Vtedy môj smäd po krvi naberie na sile. Mám teda dohodu so Simonom Evansom. Simon býva v tretích dverách od môjho bytu, v tejto diere, ktorú nazývame bytový komplex. Počas posledných troch rokov si vybudoval silnú závislosť na liekoch proti bolesti. Starám sa o to, aby mal nádobku s liekmi plnú a on ma za to na noc zamyká. Moje dvere sú v tejto bytovke bez pochyby jediné, ktoré nemajú bezpečnostnú zámku zvnútra.

Obvykle to pre mňa robila Marilyn. Je to staromamovský typ, ktorej stačí ako vysvetlenie utešenie, že je to jej spoločenská povinnosť. Býva oproti Simonovi. Ale Marilyn príliš stresovala. Vždy sa bála, že sa dostanem do nejakého osobného ohrozenia, alebo požiaru, alebo niečoho, a budem sa potrebovať dostať von. Musela som nájsť niekoho iného. Pretože som vedela, čo by prišlo. V noci by ma začali svrbieť prsty, nutkalo by ma zdvihnúť telefón a požiadať ju, aby mi odomkla dvere. A potom by som za nimi počkala, počkala by som na nepatrný pohyb západky a dvere by sa odomkli. A keď by som ich otvorila a zbadala zvráskavenú a unavenú Marilyninu tvár, zabila by som ju. Nie okamžite. Najprv by som ju zopárkrát bodla, nechala by som v nej trochu života a čakala by som, ako bude utekať, kričať. Mám rada zvuk jačania – skutočného jačania, nie úbohej náhrady, ktorú sa snaží predostrieť väčšina filmov ako zvuk teroru. Potom by som ju naháňala a dokončila by som svoju prácu, tak pomaly, ako by to šlo. Vytiahla by som z nej všetku bolesť, agóniu a vedomie, že si smrť spôsobila sama. Dostala som sa do tohto bodu, keď som vybrala nôž a začala som ho držať v lepenkovej škatuli vedľa dverí, v ktorej som mala odchádzajúcu poštu a rozličné zbytočnosti. Vtedy som vedela, že sa dostávam príliš blízko. Tak som radšej poprosila Simona. Simonova závislosť potlačila akýkoľvek záujem o moje pohodlie.

Viem, čo si myslíte. Že z toho robím zbytočnú drámu. Že som videla film od Stephena Kinga a vzrušilo ma pomyslenie na krv. Ale nepoznáte spustnutosť mojej mysle. Nepoznáte myšlienky, s ktorými bojujem, a ktoré sa snažím zadržať. Simon určite nič nevie. Myslí si, že som pustovník s nočnými morami – že som námesačná. Som si istá, že o mojej neochvejnej horlivosti byť zamknutá si myslí, že je smiešnou, neústupčivou povahou mojich prísnych posadnutostí krajnosťou. Moje hrozby sa stupňujú, ak mešká, ale to sa nestáva často. Stačí, ak spomeniem, že mu neposkytnem jeho dávku a okamžite je v pozore. Najspoľahlivejšou vecou na svete je závislosť na drogách. Myslím, že je horšia ako moje závislosti. Ale jediný človek, ktorému Simon ubližuje so svojou závislosťou, je on sám. Ja mám za týmito stenami celý svet obetí.

KAPITOLA 2

Jeho predstavy sú čoraz silnejšie. Sú to už takmer tri roky, čo mal posledné dievča a žiadostivosť mu premohla rozumnú časť mysle. Pozvanie tomu nepomohlo. Oznámenie, obrovské žiarivé znamenie, že bude mať šesť rokov. Prišlo poštou, na ružovom skladacom papieri s detskou rukou napísanými podrobnosťami, ktoré mohla urobiť len ona.

Dúfal, že škrabanec nebude potrebný, že nutkanie zníži a udrží na znesiteľnom, kontrolovateľnom stupni. Ale cíti, ako slabne, cíti zlom v okamihu, ktorý mal prísť. Dúfa, že na uspokojenie jeho vzrušenia by postačila nejaká hra, jeho radosť zo stretnutí mu dávala nádej.

Ale v tomto prípade sa potrebuje pripraviť. Ak má zakopnúť, ak má padnúť, veci musia byť na svojom mieste. Tento raz bude držať dievčatko vo svojej blízkosti dlhšie. Vytvorí si viac spomienok, ktoré ho k nej pripútajú na dlhší čas. Trasú sa mu ruky, natlačí ich do vreciek, kráča cez trávnik ku prednej časti karavánu, vyťahuje pokrčenú obálku, v ktorej sa skrýva kľúč. Pozrie cez prázdny dvor, vietor šuchoce cez tiché kríky, izoláciu, ktorá ho obklopuje. Roztrhne papier, ignoruje list od majiteľa a zovrie v dlani kľúč.

Príprava. Z bezpečnostných dôvodov. Možno toto miesto nebude potrebovať. Ale pre prípad je lepšie uistiť sa, že všetko je pripravené. Príprava sa v minulosti vždy vyplatila.

KAPITOLA 3

Na ľavé ucho mám výnimočný sluch a zabávam sa tým, ako sedím oproti dverám môjho bytu na šiestom poschodí a počúvam, čo sa deje na chodbe. Je úžasné, koľko veľa informácií ľudia povedia na ceste od výťahu k bytu. Niekedy ľudia vyjdú z bytu kvôli „súkromiu“, čo sa mi zdá dosť zábavné. Z môjho miesta pri dverách počujem hádky, tajné telefonáty a každodennú rutinu, ktorá o človeku tak veľa prezradí.

Po dlhý čas bol pre mňa Simon „Hnedovlasý Fajčiar“. Pri dverách v lepenkovej škatuli sa nachádza zápisník. Pre každého obyvateľa na našom poschodí, vrátane mňa, mám určenú jednu stranu. Nachádzalo sa v ňom pätnásť „šestiek“, ako nás označujem, a keď sa Simon prisťahoval, na vrch strany som napísala „Hnedovlasý Fajčiar“.

Prisťahoval sa s dievčaťom, ktoré podľa toho, čo som videla z priezoru, bolo len krok od socky. Hádali sa, ťahali čierne odpadkové vrecia plné zbytočností a jej hlas ho prerušil medzi výťahom a ich dverami dvakrát. Vymedzila som si pre ňu novú stranu a nazvala som ju „Socka Tonya“. Neskôr som zistila, že jej meno je Beth a robí pre Applebee. Dva týždne po nasťahovaní sa pohádali tak, že odišla a ja som vytrhla jej stranu. Zo slov, ktoré si povedali pri rozlúčke, bolo jasné, že späť nepríde.

Simonova súčasná priateľka sa volá Vicodin. Na oplátku za moje uzamykanie sa starám o to, aby jeho priateľka chodila. Z jeho stupňa závislosti je Vicodin potrebná suka, ktorá z neho počas dní pred začiatkom nového mesiaca robí ufňukaného, jajkajúceho submisíva, kým nepríde jeho ďalšia objednávka. Simon vie, že ak ma čo i len raz nezamkne, ak ma čo i len raz pustí prv, než bude ráno, jeho lekárske predpisy skončia a jeho závislosť čaká hlad. Neuvedomuje si, že v mojich rukách môže zomrieť.

KAPITOLA 4

ANNIE

Annie sedí na jednej z vysokých stoličiek v kuchyni, kope do lišty na kuchynskom pulte, čo spôsobuje, že sa jej stolička pomaly točí vpravo a potom vľavo. Jej taška na knihy s rozstrapkanými rohmi po troch rokoch používania je pohodená pri pulte, vyčerpaná po dni čítania, písania a cestovania autobusom.

„Prestaň s tým,“ povie jej mama bez toho, aby sa otočila. Zvuk Annienho kopania jej lezie na nervy. Pripraví dva krajce chleba a natrie ich arašidovým maslom. Za hlbokého výdychu odskrutkuje viečko a s varovným pohľadom venovaným Annie otvorí nádobu s džemom.

Annie prestane a namiesto toho sa začne točiť na stoličke pomocou rúk. Pozerá na digitálny displej starej mikrovlnky, ktorá je nad sporákom. 15:49. Už len dva dni do jej oslavy. Odtisne stoličku, opotrebované podrážky tenisiek buchocú po čistej kuchynskej linoleovej podlahe, mieri k okrúhlemu stolu, natlačeného v jednom z rohov kuchyne. Pomaly krúži okolo stola, rukou behá po povrchu svetlých a trblietavých balení plastových vreciek s cukríkmi, značkovačmi a baleniami nálepiek. Desať príchutí v každom, pre jej desať najlepších priateľov. Keď začuje otcovo volanie, otočí sa od stola a uteká za zvukom jeho hlasu, kým nedobehne k jeho kreslu v obývačke.

Jej otec chce spoločnosť, tak si s ním Annie sadne v obývačke, s nohami skrčenými pod sebou, skrútená v rohu gauča. Ich pes, orech, ktorý dva týždne škrabal na dvere, kým mama konečne ustúpila a dovolila mu byť vnútri, vyskočí k nej, dvakrát sa zakrúti pred tým, ako sa usadí a oprie o jej telo. Jeho drôtené, štetinaté čierne a šedé chlpy ju škrabú po holej nohe. Natiahne drobnú ruku a potľapká ho po hlave. Chvostom bubnuje, pomaly a rázne, a otvorí jedno oko, aby sa na ňu spokojne pozrel. Je to dobrý pes, ale to, čo naozaj chce, je šteniatko – také s mäkkým čumáčikom a veľkými očkami, ktoré sa k nej bude túliť v posteli.

„Ako bolo v škole?“ Hlas jej otca škrípe, zhrubnutý po mnohých rokoch cigariet a kašľu. Načiahne sa po svojom čaji, kvapky skondenzovanej vody odkvapnú nabok a dopadnú s jemným šplechnutím na opotrebovaný povrch stola.

„Dobre, ocko.“

„Páči sa ti prvý ročník?“

V televízii ide reklama a Annie sleduje ošperkovanú pop hviezdu, ako spieva a tancuje na preplnenej ulici. „Asi áno.“

„Aká je tvoja triedna učiteľka? Slečna Parakeetová, tak sa volá?“

Prepukne do smiechu, načiahne sa a stisne mu ruku. „Volá sa slečna Sparrowová, ocko. Už som ti to povedala, asi osemkrát.“

„Och, prepáč. Vždy to popletiem.“ Rozstrapatí jej vrch blonďavej hlavy. „Tešíš sa na svoju oslavu?“

Nadšene prikývne. „Veľmi sa teším, ocko!“

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka