Zaklínač I

Posledné želanie

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Andrzej Sapkowski

Zaklínač I Posledné želanie – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Zaklínač I

© 1993, by Andrzej SAPKOWSKI

Published by arrangement with Literary Agency „Agence de l’est“

Translation © Karol Chmel, 2015

Cover design © Jakub Šimjak, 2020

Map illustration © Brian Terrero, 2020

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1737-3

ISBN e-knihy 978-80-566-1982-7 (1. zverejnenie, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-1983-4 (1. zverejnenie, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-1981-0 (1. zverejnenie, 2020) (ePDF)

HLAS

ROZUMU

1

Prišla k nemu nadránom.

Vstúpila veľmi opatrne, potichu, stúpala bez šelestu, preplávala komnatou ako prízrak, ako vidina, jediný zvuk, čo sprevádzal jej pohyby, vydával plášť bez rukávov otierajúci sa o nahú pokožku. A predsa práve tento zanedbateľný, sotva počuteľný šelest zobudil zaklínača, no možno ho len vytrhol z polospánku, v ktorom sa monotónne pohojdával, ako keby v bezodnej hlbine, vznášajúc sa medzi dnom a hladinou pokojného mora, uprostred ľahučko zvlnených stužiek chalúh.

Nepohol sa, ba ani sa nezachvel. Dievča priplávalo bližšie, zhodilo zo seba plášť, pomaly, váhavo oprelo zohnuté koleno o okraj postele. Pozoroval ju spod prižmúrených mihalníc, no stále nedal najavo, že nespí. Dievča sa opatrne vyšvihlo na lôžko, sadlo si naňho a obomklo ho stehnami. Podopreté vystretými rukami mu pošteklilo tvár vlasmi voňajúcimi rumančekom. Rozhodne a akoby nedočkavo sa sklonilo, hrotom prsníka sa dotklo jeho viečka, líca, úst.

Usmial sa, veľmi pomalým pohybom, jemne a opatrne ju chytil za plecia. Vystrela sa, aby unikla jeho prstom, žiarivá, plná vnútorného prísvitu, zastretá vlastným jasom v hmlistom svetle svitania. Pohol sa, dôrazným tlakom obidvoch rúk mu však zabránila zmeniť polohu, ľahkými, ale rozhodnými pohybmi bedier sa domáhala odpovede.

Odpovedal. Už necúvala pred jeho rukami, pohodila hlavou dozadu, potriasla vlasmi. Pokožku mala chladnú a prekvapujúco hladkú. Oči, ktoré uvidel, keď tvár nachýlila k jeho tvári, boli veľké a čierne ako oči rusalky.

Kolísavo sa vnoril do rumančekového mora, ktoré sa rozvlnilo a rozšumelo, pohltilo pokoj.

ZAKLÍNAČ

I.

Neskoršie sa povrávalo, že ten človek doputoval zo severu od Povrazníckej brány. Šiel pešo, osedlaného koňa viedol za uzdu. Popoludnie pokročilo, povrazníci a klampiari už pozatvárali obchodíky a ulička zívala prázdnotou.

Bolo teplo, no ten človek mal cez plecia prehodený čierny plášť. Strhával na seba pozornosť.

Zastavil sa pred hostincom Starý Narakort, na chvíľu postál, započúval sa do mäteže hlasov. Krčma bola, ako obyčajne v takomto čase, plná ľudí.

Neznámy do Starého Narakortu nevstúpil. Viedol koňa ďalej, na dolný koniec uličky. Tam stála ďalšia krčma, menšia, volala sa U lišiaka. Bola takmer prázdna. Nemala najlepšiu povesť.

Krčmár zdvihol hlavu sponad súdka s kvasenými uhorkami a skúmavo si premeral hosťa. Cudzinec, ešte stále v plášti, stál pred výčapným pultom strnulo, nehybne, mlčky.

– Čo dáme?

– Pivo, – ozval sa neznámy. Hlas znel nepríjemne.

Krčmár si otrel ruky o plátennú zásteru a naplnil hlinený džbánok. Džbánok bol otlčený.

Neznámy nebol starý, no vlasy mal takmer celkom biele. Pod plášťom nosil ošúchanú koženú kamizolu so šnurovaním pod krkom a na pleciach. Keď si zložil plášť, všetci si všimli, že na popruhu má na chrbte zavesený meč. Nebolo na tom nič čudné, vo Wyzime skoro všetci chodili ozbrojení, nikto však nenosil meč na chrbte ako luk či tulec.

Neznámy si nesadol k stolu medzi nepočetných hostí; zostal stáť pri výčape a prenikavými očami prebodával krčmára. Uhol si zo džbánka.

– Hľadám nocľah.

– Nemáme, – zavrčal krčmár s pohľadom upretým na hosťove zaprášené, špinavé čižmy. – Spýtajte sa v Starom Narakorte.

– Radšej by som zostal tu.

– Nemáme. – Krčmár konečne rozpoznal prízvuk neznámeho. Bol to Riv.

– Zaplatím, – povedal cudzinec potichu, akoby neisto.

Práve vtedy sa začal celý ten nešťastný príbeh. Poďobaný miesiželezo, ktorý od chvíle príchodu nespúšťal z cudzinca mrzutý pohľad, vstal a pristúpil k výčapnému pultu. Jeho dvaja pajtáši si zastali za ním, nie ďalej ako na dva kroky.

– Nie je tu miesto, ty odroň, tulák z Rivy, – zachrčal poďobaný a postavil sa tesne vedľa neznámeho. – Vo Wyzime nepotrebujeme takých, ako si ty. Toto je slušné mesto!

Neznámy si vzal džbánik a poodstúpil. Pozrel sa na krčmára, ten sa však jeho pohľadu vyhol. Ani mu na um neprišlo brániť Riva. Koniec koncov, kto už má rád Rivov?

– Každý Riv je zlodej, – pokračoval poďobaný; zavialo to od neho pivom, cesnakom a zlosťou. – Počuješ, čo hovorím, papľuh?

– Nepočuje. Nasrali mu do uší, – pridal sa jeden z tých v úzadí, druhý sa zarehotal.

– Zaplať a strať sa! – skríkol poďobaný.

Neznámy naňho až teraz obrátil oči.

– Dopijem pivo.

– Pomôžeme ti, – sykol miesiželezo. Vyrazil Rivovi džbánok z ruky a zároveň ho schmatol za plece; prstami obomkol remeň prekrížený cez cudzincovu hruď. Jeden z tých zozadu zdvihol päsť na úder. Cudzinec sa na mieste skrčil a zbavil poďobaného rovnováhy. Meč pri tasení z pošvy zasyčal a nakrátko sa zablysol vo svetle kahancov. Všetko sa zvírilo v pohybe. Krik. Ktosi zo zvyšných hostí sa vrhol k dverám. Zrachotila padajúca stolička, hlinené nádoby hlucho treskli o dlážku. Krčmár sa s roztrasenými ústami pozeral na ohavne rozťatú tvár miesiželeza, ktorý márne zatínal prsty do brehu výčapného pultu, kĺzal sa a strácal z očí, ako keby sa topil. Obaja jeho kumpáni ležali na dlážke. Jeden nehybne, druhý sa zvíjal a chvel v rýchlo sa zväčšujúcej tmavej mláke. Vo vzduchu vibroval a zraňoval uši tenký, hysterický ženský krik. Krčmár sa roztriasol, nabral dych a začal vracať.

Neznámy cúvol k stene. Bol v strehu, prikrčený a napätý. Meč držal oboma rukami, hrotom čepele krúžil vo vzduchu. Nikto sa nehýbal. Hrôza ako studené blato oblepila tváre, ochromila údy, upchala hrdlá.

S rámusom a treskotom sa do krčmy vrútili traja drábi. Museli byť niekde neďaleko. Remencami ovinuté palice mali v pohotovosti, no pri pohľade na mŕtvoly okamžite tasili meče. Riv sa pritisol chrbtom k stene, ľavačkou vytiahol spoza sáry dýku.

– Zahoď to! – zreval jeden z drábov chvejúcim sa hlasom. – Zahoď to, lotor! Pôjdeš s nami!

Druhý dráb odkopol stôl, ktorý mu bránil dostať sa k Rivovi zboku.

– Utekaj po ľudí, Treska! – skríkol na tretieho, čo zostal neďaleko dverí.

– Netreba, – neznámy sklonil meč. – Pôjdem sám.

– Pôjdeš, psia chamraď, ale na povraze! – rozohnil sa ten roztrasený. – Odhoď meč, lebo ti rozfaklím gebuľu!

Riv sa narovnal. Rýchlo zasunul čepeľ pod ľavú pazuchu a pravou rukou smerom k drábom načrtol vo vzduchu komplikované, rýchle znamenie. Zablysli sa nity, nahusto nabité na manžetách koženej kazajky dlhých až po lakeť.

Strážnici okamžite ustúpili a tvár si zakryli lakťami. Ktorýsi z hostí vstal, iný sa opäť pobral k dverám. Žena sa znovu rozkričala, divo a prenikavo.

– Pôjdem sám, – zopakoval neznámy kovovo rezonujúcim hlasom. – A vy traja kráčajte popredu. Zavediete ma ku kastelánovi. Nepoznám cestu.

– Áno, pane, – zahundral dráb so sklonenou hlavou. Vykročil k dverám a neisto sa obzeral. Dvaja ďalší náhlivo vyšli za ním, otočení chrbtom. Neznámy vykročil v ich stopách, len čo schoval meč do pošvy a dýku za sáru čižmy. Keď prechádzal okolo stolov, hostia si zakrývali tváre cípmi kabátcov.

II.

Velerad, wyzimský kastelán, sa poškrabal na podbradku a zamyslel sa. Nebol ani poverčivý, ani bojazlivý, ale nešlo mu pod fúzy zostať s bielovlasým osamote. Napokon sa rozhodol.

– Môžete odísť, – prikázal drábom. – A ty si sadni. Nie, tu nie. Tam ďalej, nech sa páči.

Neznámy si sadol. Nemal už ani meč, ani čierny plášť.

– Počúvam, – povedal Velerad a pohladkal ťažký buzogáň ležiaci na stole. – Som Velerad, kastelán Wyzimy. Čo mi chceš povedať, zbojník, ešte kým pôjdeš do temnice? Traja zabití, pokus o urieknutie, naozaj solídne, celkom solídne. Za takéto veci u nás vo Wyzime narážame na kôl. Ale ja som stelesnená spravodlivosť, takže ťa najskôr vypočujem. Hovor.

Riv si rozopol kazajku a zo záhrenia vytiahol zvitok bielej kozľacej kože.

– Na krížnych cestách, po krčmách toto pribíjate, – prehovoril ticho. – Je pravda, čo sa tam píše?

– Nuž, – zahundral Velerad pri pohľade na runy vyleptané v koži. – Vec sa má tak. Že mi to hneď neprišlo na um. Nuž, je to pravda, tá najpravdivejšia. Podpísal to Foltest, kráľ a vládca Temerie, Pontaru a Mahakamu, čo znamená, že to musí byť pravda. Ale vyhláška je vyhláška a zákon je zákon. Tu vo Wyzime dozerám na zákon a poriadok ja! Ľudí zabíjať nedovolím! Pochopil si?

Riv kývol hlavou, že pochopil. Velerad nahnevane zafunel:

– Zaklínačský znak máš?

Neznámy siahol do záhrenia a vytiahol okrúhly medailón na striebornej retiazke s hlavou vlka s vycerenými tesákmi.

– Máš nejaké meno? Akékoľvek, nepýtam sa zo zvedavosti, je to len pre zjednodušenie rozhovoru.

– Volám sa Geralt.

– Môže byť aj Geralt. Z Rivie, hádam podľa prízvuku.

– Z Rivie.

– Tak fajn. Vieš čo, Geralt? S týmto, – poklepal Velerad otvorenou dlaňou po vyhláške, – s týmto si daj pokoj. To je príliš závažná vec. Pokúšali sa o to už mnohí. Toto, bratku, nie je to isté ako skoliť zopár lumpov.

– Viem. Toto je môj fach, kastelán. Stojí tu: odmena tritisíc orenov.

– Tri tisícky, – Velerad odul pery. – A k tomu kráľova dcéra za ženu, ako vravia ľudia, aj keď toto tam milostivý Foltest nedopísal.

– Princezná ma nezaujíma, – povedal pokojne Geralt. Sedel nehybne s rukami na kolenách. – Píše sa tam: tritisíc.

– Čo sú toto za časy, – vzdychol si kastelán. – Čo sú to za prašivé časy! Kto by si bol pred dvadsiatimi rokmi vôbec predstavil, že budú existovať takéto profesie? Ach, neprišlo by to na um ani opitému! Zaklínači! Potulní zabijaci baziliškov! Podomoví krotitelia drakov a vodníkov! Geralt? Dovoľuje tvoj cech piť pivo?

– Pravdaže.

Velerad tleskol dlaňami.

– Pivo! – zavolal. – A ty, Geralt, sadni si bližšie.

Pivo bolo studené a spenené.

– Prašivá doba nastala, – pokračoval Velerad v monológu, len čo si odpil z pollitra. – Kadejakej hávede sa nakotilo. V horách v Mahakame sa to len tak hemží strašidlami. Po lesoch kedysi zavýjali vlci, no teraz nanajvýš prízraky, lesní škriatkovia, kam okom fľochneš, vlkolak alebo iná skaza. Po dedinách rusalky a strigy unášajú deti, už ich zmizli stovky. Choroby, o akých kedysi nikto ani nepočul, až vlasy dupkom vstávajú. No a na dôvažok toto! – postrčil kožený zvitok po doske stola. – Nijaký div, Geralt, že je taký dopyt po vašich službách.

– To je kráľovská vyhláška, kastelán, – Geralt zdvihol hlavu. – Poznáte aj podrobnosti?

Velerad sa zaklonil na stoličke a spokojne si preplietol ruky na bruchu.

– Podrobnosti, vravíš? Nuž, poznám. Nie síce z prvej ruky, ale zo spoľahlivých zdrojov.

– Akurát o to mi ide.

– Takže ty si takýto vytrvalý. No, ako chceš. Počúvaj, – Velerad si odpil z piva, stíšil hlas. – Náš milostivý Foltest nám ešte ako princ, za vlády starého Medella, svojho otca, ukazoval, čo dokáže, a dokázal veľa. Rátali sme s tým, že postupom času ho to prejde. No zatiaľ krátko po svojej korunovácii, hneď po smrti starého kráľa, Foltest prekonal sám seba. Všetkým nám z toho padli sánky. Stručne povedané, urobil dieťa svojej vlastnej sestre Adde. Adda bola od neho mladšia, vždy sa držali spolu, ale nikomu ani vo sne neprišlo na um, no, možno ak kráľovnej... Skrátka: Dívame sa, a zrazu má Adda takéto brušisko a Foltest začína rozprávať o sobáši. So sestrou, veril by si, Geralt? Situácia bola čertovsky napätá, lebo v tom čase si Vizimir z Novigradu zmyslel vydať za Foltesta svoju Dalku, vyslal poslov a tu bolo treba kráľa držať za ruky aj nohy, lebo chcel ujsť a potupiť tak česť poslov. Podarilo sa, chvalabohu, lebo urazený Vizimir by nás zodrel z kože. Napokon sa s Addinou pomocou – tá bračeka presvedčila – podarilo sopliakovi tú unáhlenú svadbu vyhovoriť. No a potom Adda v určenom čase porodila a bolo. A teraz počúvaj, lebo až teraz sa to začína. To, čo sa narodilo, veľa ľudí nevidelo, ale jedna pôrodná babica vyskočila z okna veže a zabila sa, druhá sa pomiatla a dodnes je šibnutá. Myslím si teda, že ten arcipankhart nebol nijako extra krásny. Bolo to dievčatko. Zomrelo napokon hneď, ako sa narodilo, vidí sa mi, že nikto sa príliš neponáhľal podviazať ...

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

HLAS ROZUMU 1

ZAKLÍNAČ