Smútok lásku neodplaví

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Agnès Martin-Lugand

Smútok lásku neodplaví – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Smútok lásku neodplaví

Smútok lásku neodplaví

Agnès Martin-Lugand: Nos résiliences

© Éditions Michel Lafon 2020, Nos Résiliences

Published by arrangement with SAS Lester Literary Agency & Associate

Translation © Zuzana Szabóová, 2020

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2020

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-1931-5

ISBN e-knihy 978-80-566-1992-6 (1. zverejnenie, 2020) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-1993-3 (1. zverejnenie, 2020) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-1991-9 (1. zverejnenie, 2020) (ePDF)

Pre Guillauma, Simona-Aderawa a Rémiho-Tarika, moju silu…

Za odolnosť často nevďačíme tomu, čo bolo povedané či napísané. Slovo nás, naopak, občas privedie do bezvýchodiskových trpkých úvah. To premyslené slovo, čo sa prihovorí neviditeľnému priateľovi či ideálnemu čitateľovi, ktorý nás pochopí a vráti do ľudskej spoločnosti, odkiaľ nás vyhnalo zranenie.

Boris Cyrulnik

Odolnosť a základné poznatky

~1~

Zaliezla som do postele. Sama. Dnes na dlhý čas naposledy. Milovala som atmosféru tých nocí. Zmes nedočkavosti a horúčkovitého očakávania. Vzrušenie z toho, že ho znova uvidím. Obavy, že návrat nebude preňho úplne jednoduchý. Príchuť stupňujúcej sa eufórie. Túžba spomaliť čas a zároveň ho popohnať vpred. To všetko poznačilo posledné chvíle čakania po jeho mesačnej neprítomnosti. V prítmí spálne som intenzívnejšie vnímala zvuky, čo doliehali z domu. Tichučké zapraskanie kdesi na streche, spev dažďa, každý krôčik niektorého z detí, keď vstalo s výhovorkou, že musí ísť na záchod. Vrčanie Pánka, nášho psa, ktorý spal v pelechu ako myš na vreci. Labky Slečinky, našej starej mačky, keď skočila z jedného kusa nábytku na druhý. Aj ony čakali na jeho návrat. Myšlienky všetkých sa upínali k nemu. O tomto čase bol už určite na ceste. Viezol sa domov, k nám. Pristávanie lietadla som sledovala v priamom prenose na mobile. Nezavolal. Nikdy. Vraj nechce riskovať, že ma zobudí niekoľko dlhých hodín pred príchodom. Uťahoval si zo mňa, akoby som mohla čakanie naňho prespať. Nehnevala som sa. Ak sa mal vrátiť k nám, znova sa vpratať do kože manžela a otca, potreboval sa na to pripraviť – a to si vyžadovalo istý čas osamote. Niežeby na nás na cestách zabudol, ale preniesol sa do obdobia, keď nemal rodinu, do čias, keď nemal manželku ani deti.

Občas som si na pár minút zdriemla. Keď som sa prebrala, pozrela som sa na hodinky a premýšľala som, ako mu ubieha cesta z letiska. Zakaždým ma prepadli obavy, že ho premôže únava a zaspí za volantom. A potom ma zobudilo Pánkovo brechanie a povely jeho pána, ktorými sa ho pokúšal umlčať. Hoci všetky lampy boli zhasnuté, mala som pocit, že prestalo pršať a do domu opäť zasvietilo slnko. Ovládla som sa, aby som nevyskočila z postele, nezbehla dole schodmi a nehodila sa mu do náručia. Oplatí sa počkať, rozpáliť túžbu po okamihu, keď sa po dlhom odlúčení ocitneme telo na telo. Pomaly som spustila nohu na dlážku, potom druhú, každý pohyb zamrel niekde podo mnou. Vedel, že viem, že je tu. Po špičkách som precupkala ku dverám, dala si obrovský pozor, aby pri otváraní nezavŕzgali – hlavne nezobudiť deti –, prešla som cez odpočívadlo a zišla na prízemie. Všetky svetlá nechal zhasnuté. Dom osvetľovali iba pouličné lampy. Pod schodmi som zbadala starú plátennú cestovnú tašku vo farbe kaki, tú, ktorú si vyhradil na tieto cesty a vláčil ju so sebou už pätnásť rokov. Zaváňalo to poverčivosťou.

– Tak som tu…

Xavier stál za mnou. V návale šťastia som na okamih privrela oči. Šepkal, no bol to jeho hlas, mäkký a hlboký, mal moc upokojiť, vzbudiť dôveru a rozochvieť ma. Obrátila som sa k nemu ako v spomalenom zábere. Bol tam… Rozstrapatené gaštanové vlasy, tvár poznačená vyčerpaním po niekoľkohodinovej ceste, miernym časovým posunom a stovkami spomienok, ktoré patria iba jemu. Prekonali sme posledné centimetre, čo nás delili, objal ma okolo pása, vpili sme sa jeden druhému do očí – jeho zelené do mojich čiernych. Volali sme to naša súkromná búrka.

– Zobudil som ťa? – spýtal sa pošepky.

– Nie, čakala som ťa.

Po tvári mu prebehol ľahký, napoly spokojný a napoly nespokojný úsmev.

– Vráť sa do postele, o chvíľu som pri tebe…

Tuhšie som sa k nemu privinula.

– Dobre, ale najskôr chcem tvoje ústa.

Sklonil sa ku mne, tak blízko, že som cítila jeho pery, v poslednej sekunde sa však zvodne usmial a odtiahol sa.

– Budeš musieť chvíľu počkať. Mimochodom, ja tiež.

Potichu som sa zasmiala. Život sa vracal do vychodených koľají. Zamierila som na poschodie, no uprostred schodiska som sa obzrela ponad plece. Nespúšťal zo mňa oči.

– Nenechaj ma dlho čakať, – šepla som.

– Chýbala si mi, Ava…

O chvíľu som nahá vkĺzla späť pod prikrývku. Túžila som už iba po ňom. Sprchoval sa. Bez ohľadu na to, o koľkej prišiel, vždy sa potreboval umyť, zbaviť sa zvyškov prachu z buša a posledných stôp pachu zvierat, čo ošetroval. Bol to spôsob, akým nechal za sebou mesiac, po ktorom sa nikdy nevrátil nedotknutý, no potreboval ho, aby si udržal duševnú rovnováhu. Podvedome robil všetko, aby ma neobťažoval pachom, ktorý mi bol cudzí a ktorý sa k nemu nehodil. Prinajmenšom sa nehodil k môjmu manželovi. Bez jediného slova vkĺzol ku mne. Keď sa to tak vezme, v tie noci sme vždy mlčali. Akosi sme nevedeli, čím začať. Za posledné štyri týždne sme sa, samozrejme, rozprávali, no vždy sme vecne prešli k podstate veci. Takže než by sme mali uviaznuť vo víre nezmyselných banalít či začatých a nedopovedaných viet, radšej sme si všetko povedali dotykmi a pohladeniami. S túžbou splynúť v jedno sme sa majetnícky objímali, aby sme sa utvrdili, že odlúčením sa medzi nami nič nezmenilo. Xavier sa potreboval uistiť, že som to stále ja, taká ako predtým, že mu stále patrím. Ja som pátrala po dôkaze, že je naozaj späť, že sa mi vrátil, hoci duchom bude ešte niekoľko dní tam. Za tých nocí sme sa milovali v tesnom objatí, hnala nás postupne vyvierajúca hlboká túžba. Odriekanie a hlad po vzájomnom oddaní nás unášal do iného sveta – nášho sveta. Museli sme si ho nanovo vytvoriť, zvyknúť si naň a pretvoriť si ho na svoj obraz.

Mali sme už dušu na mieste a ukojili sme hlad svojich tiel, no neodtrhli sme sa od seba, spútaní pohľadmi sme ležali v tme.

– Spi, Ava.

Zo všetkých síl som bojovala so spánkom, tak veľmi som tie noci milovala.

– Aj ty by si si mal oddýchnuť. Musíš byť zmorený.

– Vieš, že mi to hneď po návrate nikdy nejde. Zajtra si to vynahradím…

Bolo mi úplne jasné, že nasledujúci deň nepreleží na pohovke. Len čo s deťmi vytiahneme päty z domu, nasadne na motorku a vyrazí na veterinárnu kliniku – tú istú, kde sme sa pred vyše pätnástimi rokmi zoznámili.

~~~

Mala som dvadsaťšesť rokov. Večer som cestou z vernisáže našla za odpadkovým košom učupené zúbožené mačiatko. Nemala som srdce ani odvahu tváriť sa, že som si ho nevšimla. Zabalila som ho do šálu, položila na sedadlo spolujazdca a vybrala som sa hľadať veterinára, ktorý by mal ešte o deviatej večer otvorené. Po nespočetných neúspešných pokusoch mi ostala jediná nádej. Kdesi som zachytila informáciu, že nedávno otvorili novú kliniku. Keď som prechádzala okolo, videla som, že sa ešte svieti. Zaparkovala som „na hulváta“, ako sa hovorí. Na vysokých podpätkoch som v daždi a s búšiacim srdcom prešla cez parkovisko s mačiatkom v náručí, aby som ho čo najlepšie chránila. Zabúchala som na dvere.

– Idem! Už idem! – začula som zvnútra.

Otvoril mi muž, ktorý pri pohľade na neznámu návštevníčku nevyzeral ktovieako prekvapený.

– Tak, čo máte?

– Toto som našla a neviem, čo s tým.

Zasmial sa.

– A čo je to „toto“?

Keď som sa mu chystala ukázať najdúcha, zašomral.

– Leje ako z krhly, je tma, nič neuvidím. Poďte ďalej.

Na recepcii to vyzeralo ako po bombardovaní. Veterinárny materiál sa povaľoval vedľa vakov s oblečením, prepraviek s potravinami a kartónových škatúľ s knihami. Očividne som prišla nevhod.

– Prepáčte, udomácňujem sa tu, – oznámil mi, akoby mi čítal myšlienky.

Otočil sa ku mne a ja som sa prvýkrát stretla s jeho zeleným pohľadom. V duchu som si kládla otázku, ako môže niekto mať také krásne oči.

– Tak ukážete mi to? – vyzval ma a jeho slová ma vrátili na zem.

Pootvorila som náruč, jemne nadvihol šál a zamračil sa, keď začul plačlivé mňaukanie.

– Nie si na tom dobre…

So smutným úsmevom sa na mňa pozrel.

– Je váš?

– Nie. Už som vám povedala, že som ho našla. Pri odpadkovom koši.

– Urobím, čo bude v mojich silách. V každom prípade vďaka, že ste ho nenechali zomrieť.

– To je v pohode.

– Dajte mi ho a choďte domov do sucha.

Mokré vlasy sa mi lepili na tvár a po lícach mi stekal mejkap. Určite na mňa nebol pekný pohľad. Naklonil sa ku mne, chytil mi ruky s mačiatkom do dlaní a na okamih zamrzol. Nehybne, s rozpačitým úsmevom sme si hľadeli do očí. V tej chvíli sa mi naozaj nechcelo opustiť mačiatko, o novom veterinárovi nehovoriac. On sa však zhlboka nadýchol, vzal si odo mňa chlpaté klbko a cúvol. Opatrne s ním čosi robil a kútikom oka ma sledoval, keď som sa potichu pozdravila a vykročila som ku dverám.

– Prezradíte mi, ako sa voláte? Aby som mu mohol povedať, kto ho zachránil…

Usmiala som sa a pozrela naňho spoza privretých mihalníc.

– Som Ava. A vy?

– Xavier.

S obavami o mačiatko a očarená mladým mužom som sa znova pohla k východu. V nasledujúcich dňoch som naňho často myslela. Nakoniec som si povedala, že sa zájdem spýtať, ako to dopadlo. Ubzikla som skôr z otcovej galérie, kde som v tom čase už pracovala, a vrátila sa na kliniku. Bolo zatvorené. Keď som chcela nastúpiť do auta, dorútila sa motorka. Zvedavosť a túžba, aby to bol on, ma prinútili počkať a zistiť, kto sa skrýva pod helmou. Dobre som urobila. Xavier sa ku mne s úsmevom rozbehol.

– Dobrý večer, Ava. Aj dnes si zachránila mačku?

Zasmiala som sa. Páčilo sa mi, ako spontánne prelomil bariéru medzi nami.

– Nie. Chcela som sa spýtať, ako sa jej darí.

– Slečna naberá sily.

– Skvelé!

– Chceš sa na ňu pozrieť?

– Nechcem ťa obťažovať. Máš zatvorené.

– Na dnes som skončil. Takže ak sa neobjaví ďalšia krásavica s mačiatkom, som voľný.

Žmurkol a zaškľabil sa, akoby sa vysmieval sám zo seba a svojej záletníckej frázy.

– Dal si sa trochu uniesť, Xavier, – karhal sa takisto komicky.

Znova som sa zasmiala. Očaril ma prekypujúcou energiou a prirodzenosťou. O chvíľu mi už Slečinka priadla v náručí.

– Nechceš si ju nechať? – spýtal sa, hladiac ju po temene hlavičky. – Zdá sa, že sa jej u teba páči.

– Čo by som si s ňou počala?

– No tak, vezmi si ju, – zaprosíkal a urobil na mňa psie oči.

– Nedívaj sa tak na mňa. To vôbec nie je fér. Nemienim sa narýchlo rozhodnúť! – odbila som ho, no neušiel mi jeho spokojný úsmev.

– Keby som ťa pozval na večeru, mala by si čas o tom popremýšľať. Bývam tu, takže nemusíme nikam ísť. Ja navarím, ty sa dáš obslúžiť, medzičasom sa s ňou pomaznáš a…

– Odídem s ňou! – podpichla som ho so smiechom.

Pozvanie som, pravdaže, prijala. Bol to magický večer. Nasmiali sme sa a pritom sme sa pod zámienkou vzájomného spoznávania nenápadne navzájom oťukávali. Mal čerstvých tridsať. Nedávno sa prisťahoval a začal podnikať. Vzal si pôžičku a kúpil obrovský dom, ktorý si vyžadoval takmer kompletnú rekonštrukciu, takže bolo jasné, že sa nebojí záväzkov. Chcel z neho spraviť vysnívanú veterinárnu kliniku – prívetivé, príjemné miesto, kde neprichádza do úvahy trápenie zvierat ani ich majiteľov. Našiel starý barak s rozľahlou záhradou, v ktorej sa budú môcť štvornohí klienti dosýta vybehať. Pustil sa do rozsiahlej rekonštrukcie a vybudoval ordináciu, operačnú sálu a miestnosť s klietkami. Žil naplno, prekypoval nápadmi, chuťou a plánmi, nehľadel na čas, akoby mal dni a týždne dlhšie než väčšina bežných smrteľníkov. Neváhal obetovať víkendy, pomáhal v útulkoch a všade, kde bolo treba. Najedli sme sa uprostred kartónových škatúľ so Slečinkou skrútenou do klbka na pohovke medzi nami. Čím ďalej, tým väčšmi som podliehala jeho vyžarovaniu, úprimnosti a priamočiarosti, ktorou sa tak odlišoval od ľudí z umeleckého sveta, v ktorom som sa narodila a vyrástla. Keď sa večer chýlil ku koncu, oznámil mi, že na druhý deň odchádza a vyše mesiaca bude pracovať v centre pre pomoc zvieratám uprostred afrického buša.

– A ona? Čo s ňou urobíš? – spýtala som sa a vzala si Slečinku.

– Odnesiem ju k spolužiakovi z výšky. Nájde pre ňu rodinu.

Zdvihla som si to malé zvieratko k tvári a obtrela sa mu o kožúšok.

– Netreba. Beriem si ju.

Keď som mu oznámila, že budem musieť ísť, Xavier sa ma nepokúsil zdržať. Pomyslela som si, že som zle pochopila jeho signály. Dal mi všetko potrebné pre mačičku a odprevadil ma k autu. Slečinka sa uvelebila na prednom sedadle. Poďakovala som Xavierovi za večeru. Usmial sa, ale blúdil pohľadom na všetky strany. Potom urobil niečo, čo som nečakala, hoci som o tom snívala. Objal ma. Položila som mu ruky na hruď, v dlaniach som cítila tlkot jeho srdca.

– Zajtra odchádzam, Ava. Keby to tak nebolo, chcel by som, aby sa dnešný večer skončil inak.

Sklonil sa ku mne a pobozkal ma, akoby od toho bozku závisel jeho život. Vedela som, že naň nikdy nezabudnem. Naše spojené pery nás odniesli kamsi ďaleko, veľmi ďaleko. S kŕčovitým úsmevom sa odtiahol.

– Nie som chlap, ktorý sa vyspí s dievčaťom a ráno zdupká. Hlavne nie vtedy, keď cítim, že by sa mi rýchlo mohlo stať, že bez neho nebudem vedieť žiť.

Tuhšie som sa k nemu privinula.

– Vrátiš sa?

– Áno.

Ukradla som mu posledný bozk, vymanila sa z jeho objatia a s ťažkým srdcom som odišla.

Nasledujúce štyri týždne boli najdlhšie v mojom živote. Utešovala som sa pohľadom na Slečinku, ako mi systematicky likviduje byt, a na otca, ktorého som privádzala do šialenstva, pretože som bola celé dni duchom neprítomná a zaujímalo ma jediné: či ešte niekedy uvidím Xaviera. Jedného večera sa konečne objavil vo dverách galérie s kaki cestovnou taškou v ruke. Bol vyšťavený a vo vlasoch mal ešte piesok, no v zelených očiach mu svietil nádherný prísľub. V ten večer, keď sa vrátil, sa klinika stala útočiskom našej prvej zamilovanej noci.

Za pätnásť rokov sme si postavili vysnívaný dom a narodili sa nám dve deti. Penelopa má dnes jedenásť a Tituán sedem rokov. Slečinka je stále s nami, ...

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

~1~