A. R. Torre

THE GIRL IN 6E

Copyright © 2014 by A. R. Torre

This edition published by arrangement with Orbit,

New York, New York, USA. All rights reserved.

www.redhooks.com

In accordance with the U.S. Copyright Act of 1976,

the scanning, uploading, and electronic sharing of any part of this book without the permission of the publisher constitutes unlawful piracy and theft of the author’s intellectual property. If you would like to use material from the book (other than for review purposes), prior written permission must be obtained by contacting the publisher at permissions@hbgusa.com. Thank you for your support of  the author’s rights.

Translation © 2014 by Jana Hejná

Jacket design © 2014 by Emil Křižka

Czech edition © 2014, 2014 (elektornická verze) by NOXI, s. r. o.

The characters and events in this book are fictitious.

Any similarity to real persons, living or dead,

is coincidental and not intended by the author.

ISBN 978-80-8111-223-2

www.noxi.cz

Tuto knihu věnuji Terezii, své sestře,

která rozumí kráse skvělé knihy Dr. Peppera,

šlofíků a sladkého štěněcího dechu.

Počkej

„Jeho mysl jest mu příbytkem, a v ní nebe z pekla, peklo z nebe stvořit může sobě.“

John Milton, Ztracený ráj

(překlad Josef Jungmann)

SVLÉKÁNÍ JE proces, který děláme dennodenně. Pro většinu žen jde o něco naprosto bezděčného – automatické pohyby vedoucí ke kýženému výsledku. Ale správně provedený striptýz může být nepřekonatelnou předehrou, milostným sváděním, které vymaže veškeré racionální uvažování a zanechá muže zcela napospas vám. A já tohle umění ovládám přímo mistrovsky.

Pokleknu na posteli a prsty si přejíždím po kůži – lehounkými, laškovnými doteky, jejichž úkolem je zesílit vnímání a povzbudit tělo. Dýchám pomaličku, rozechvěle, když mé ruce putují v blízkosti citlivých partií, v prohlubni klíční kosti, po krajce napnuté na prsou. Oči mám sklopené, podřízená čekám na jeho povel. Nějaký vždycky přijde.

„Sundej si vršek. Pomalu.“ Ten hlas je cizí, anglická slova prodchnutá jiným přízvukem a kulturou. Poslechnu, zvedám oči a zlehka si skousnu spodní ret, můj jazyk na okamžik vystřelí z úst, slyším, jak v reakci zalapal po dechu. Přejíždím si rukama po šíji, zavadím o klíční kost, zavedu je pod hedvábnou látku negližé. Nechávám klesnout jedno ramínko, pak i to druhé, hedvábí se mi na prsou nařasí, přisaje na bradavky. Zvedám se na kolena a křížím ruce na prsou, košilka se vyhrne výš a odhalí kůži, pozvolna, centimetr po centimetru, dokud se neobjeví křivka prsou, klíční jamka, našpulené růžové rty.

„Ano,“ zasténá. „Ano. Líbíš se mi, Jessiko.“

Jessica. To není moje pravé jméno. Věří, že mě zná. Oni všichni. Koneckonců si prohlédli můj facebookový profil, upravené fotografie, z nichž se skládá můj smyšlený život. Věří tomu, co vidí, protože chtějí uvěřit. Touží si myslet, že jsem úplně obyčejná, normální dívka. A já o té iluzi v kratičkých chvilkách, kdy jsem s nimi, dokážu přesvědčit i sama sebe.

Otočím se čelem ke zdi a vstávám, luxusní tanga přetahuju přes vyrýsované boky, ohýbám se a jeho dychtivým očím nabídnu pohled na své nejintimnější místečko. Vyšívaná krajka kalhotek sama od sebe klouže dolů a padá ke kotníkům, kde se zachytí o italské jehlové podpatky ukrývající nohy s dokonalou pedikúrou. Jsem nahá. Ladným pohybem se svezu na bok tváří k němu a podepírám se na lokti, jeho oči lačně hodují na mých křivkách. Ozařují mě světla, ostrá a horká, má holá kůže se pod jejich dotykem třpytí. Muž promluví, hlas podbarvený vzrušením, cizí přízvuk zesílený chtíčem.

„Hraj si se sebou. Jen prsty. Chci vidět, jak se uděláš.“

Touží po svůdném představení plném lapání po dechu a sténání, elegantní předehře. Postupem času přestanou prsty stačit. Při následující návštěvě bude chtít víc; hlubší, intenzivnější zážitek – hlasitější vzdechy, silnější orgasmus. Hranice se setřou a tajemství zmizí, přestanou existovat pokyny, které by se mi ostýchal dát. V tuhle chvíli jsem jen jeho, vydaná všanc jeho tužbám. A on si právě teď přeje prsty.

Prohnu se v kříži a roztáhnu nohy, aby viděl moje úplně holé přirození, celé zvlhlé, otevírané a zavírané zkušenými pohyby. Vnořím do sebe prst, pak dva, zasouvám je a vytahuju v pomalém, svádivém tempu, oči mám zavřené, hlavu zakloněnou. Slyším jeho přerývaný dech a šustění oděvů, zachrčení rozepínaného zipu, pak sten, když sevře dlaň kolem svého péra. Nesrozumitelné mumlání, kratičké sklouznutí do mateřské řeči, význam slov i přes jazykovou bariéru zcela jasný. Zvýším tempo, pak ustanu, roztahuju si pysky a odhalím ten citlivý pupenec, který je klíčem k mojí extázi. Tiše sténám, zastřené vzdechy svědčící o mé touze a potřebě, prsty šířím vlhkost na naběhlý klitoris, odpovědí na změnu tempa je mi jeho sten.

„Jessiko,“ šeptá mé jméno, každá hláska plná žádostivosti, chtíče. „Prosím. Musím vidět, jak se uděláš.“

Otevírám oči a zadívám se přímo před sebe do ostrého jasu lamp, celé tělo pokryté tenkým filmem vlhkosti. Skousnu si spodní ret a pak, když se mé prsty znovu vnoří do nitra, vytřeštím oči. Rychlé, náhlé průniky, kůže na kůži; s každým přiražením se mi bříško pod palcem otírá o poštěváček, vytváří lahodné tření, které mě posouvá dál na cestě k vrcholu.

Neudělám se. Opravdový orgasmus je sporadická událost, dáreček typu „tak tady to teda máš!“, který ze sebe moje zmučené tělo čas od času vyčerpaně a zlostně vyplivne. Ale po většinu dní mám sexu až nad hlavu, moje tělo, moje kundička, už jsou vůči dráždění imunní. To on ovšem neví. On ví jen to, že se deset minut po tom, co se moje prsty poprvé vnořily do zvlhlých záhybů mé jeskyňky, prohnu v kříži a zavřu oči, prožívám to nejmocnější, nejintenzivnější a nejlepší vyvrcholení svého života. Celá se chvěju a zajíkám; Oscarový výkon předstíraného orgasmu. Jako vždycky.

Sleduje můj hraný vrchol a sténá, slyším pleskání neskutečně rychlých pohybů ruky a pak mi do ucha pronikne přiškrcený vzdech, roztřesené hekání, které se rozmělní v uříceném oddechování.

A pak – hrobové ticho. Žádné dýchání ani šustot látky, žádné ukojené vzdechy.

Jen elektronické pípnutí, zvuk, který jsem slyšela už milionkrát. Protáhnu se, zvednu ze země spodní prádlo a přetočím se, seskakuju z postele a na deseticentimetrových jehlách opatrně přecházím po měkkém koberci ke klávesnici počítače. Stiskem tlačítka se odpojím z livechatové stránky.

Světla pohasnou.

1. KAPITOLA

UŽ TŘI ROKY jsem se nikoho nedotkla. Může to vypadat téměř neproveditelně, ale ve skutečnosti to není nic těžkého. Alespoň teď už ne, díky internetu. Internetu, který mi dovolí vydělávat a výměnou za číslo kreditky nakoupit všechno, po čem bych kdy mohla zatoužit. Pro pár věcí jsem musela zamířit na černý trh, a když už jsem tam byla, rozhodla jsem se pořídit i několik dalších užitečných záležitostí, například novou totožnost. Dnes jsem tedy, když to situace vyžaduje, Jessica Beth Reillyová. To falešné jméno používám, aby se svět nedozvěděl o mé minulosti. Soucit je hnus, kterému se ráda vyhnu. Černý trh nabízí nepřeberné množství lákavých možností, ale mně se zatím s jedinou významnou výjimkou vždycky podařilo nepodlehnout vábení nelegálních zbraní a neregistrovaných pistolí. Znám své hranice.

Kurýr od UPS už je na mě zvyklý – ví, že má zásilky nechávat na chodbě a na tablet si zfalšovat můj podpis. Jmenuje se Jeremy. Asi před rokem onemocněl a na moje dveře zazvonil neznámý doručovatel. Nechtěl nechat balík venku, aniž by mě viděl. Málem jsem otevřela a vrhla se mu rovnou po řezáku. Kurýři nosí řezací nože skoro vždycky, to je jedna z věcí, které na nich zbožňuju. Ale nakonec jsem odolala, tvrdohlavě odmítala otevřít a on si taky stál za svým, hádal se se mnou, dokud ho to nepřestalo bavit, a odešel – i s mou zatracenou zásilkou. Od té doby Jeremy nemocný nebyl. Nevím, co si počnu, jestli dá někdy výpověď. Mám ho ráda, a co můžu soudit z pokřiveného obrazu v kukátku, je toho na něm k pomilování víc než dost. Svalnatá figura, krátké tmavé vlasy a úsměv, který jeho tvář neopouští ani ve chvílích, kdy k němu není sebemenší důvod.

Můj první psychiatr byl přesvědčený, že trpím antropofobií, chorobným strachem z kontaktu s lidmi. Respektive antropofobií smíšenou s pořádnou dávkou daknománie, což je posedlost vražděním. Sdělil mi to přes Skype, výměnou za psychologický rozbor jsem ho sledovala při honění. Měl miniaturního ptáka. Myslím, že druhou část diagnózy trefil přesně, ale kontaktu s lidmi se nebojím. Děsí mě, k čemu by mohlo dojít, pokud se k nějakému člověku přiblížím dost na to, abych s ním mohla kontakt navázat. Řekněme, že nejsem právě přátelská.

Skutečnému fyzickému kontaktu se sice ze všech sil vyhýbám, ale tím virtuálním naopak trávím celé dny. Pro klienty na livechatu jsem JessReilly19, energická devatenáctiletá studentka cestovního ruchu, která miluje pop, večírky a nákupy. Nikdo z nich nezná mé pravé já. Jsem taková, jakou mě chtějí mít. Tak se jim to líbí a mně taky.

Kdyby mě poznali, nejspíš by je přešla chuť. Protože skutečná Já znamená žena jménem Deanna Maddenová, jejíž matka vyvraždila celou rodinu a pak spáchala sebevraždu. Ve své době šlo o hlavní zprávu léta, mediálně vděčný příběh typu „tragédie postihla dokonalou rodinku“. Moje jméno vyvolávalo soucit, stalo se neblaze proslulým. Ale pak přišly další katastrofy a zanedlouho po naší rodině neštěkl ani pes. Já po matce zdědila mnohé včetně jemných rysů, dlouhých nohou a tmavých vlasů. Ale tím největším genetickým dědictvím, které mi předala, jsou vražedné sklony. To je ten důvod, proč se straním lidí. Protože toužím zabíjet. Neustále. Na nic jiného prakticky nemyslím.

Vnitřní démoni mě donutili stáhnout se sem, do bytu číslo 6E, který je mi už po tři léta celým světem – všechno, co potřebuju, na čtyřiaosmdesáti čtverečních metrech. Přišla jsem na způsob, jak odsud pracovat a svůj výdělek maximalizovat. Od osmi ráno do tří odpoledne jsem pravidelně k zastižení na webu Sexhned.com, jehož klientela je složená převážně z Asiatů, Evropanů a Australanů. Od šesté odpolední do jedenácti večer se vracím na domácí americkou půdu na webu Cams.com. Mezi směnami jím, cvičím, sprchuju se a odpovídám na e-maily – vždycky v tomhle pořadí. Mám přísně daný denní rozvrh, protože to mému mozku usnadňuje rozlišování, kdy se jak chovat, a taky mi to pomáhá ovládat moje nutkání a představy.

Kdykoliv můžu, snažím se přesvědčit zákazníky, aby obešli chatovací weby a k dohodnutí seance a platbě použili mou soukromou stránku. Tak totiž dostanu 96,5 procent jejich peněz, a navíc můžu výdělek skrýt před berňákem. Servery platí jen 28 procent, což je jasná zlodějna. Za svoje služby si účtuju 6,99 dolarů za minutu; v dobrém měsíci si vydělám kolem 55 tisíc, ve špatném zhruba 30 tisíc babek.

Tenhle zdroj peněz tvoří zhruba sedmdesát procent všech mých příjmů, zbytek pochází od předplatitelů mé webové stránky. Členství jim umožňuje sledovat živý přenos mých video seancí. Vysílám minimálně čtyři hodiny denně a měsíční předplatné vyjde na dvacet babek. Osobně bych za pohled na svou virtuální masturbaci nedala ani deset centů, ale tři sta padesát registrovaných uživatelů má očividně jiný názor.

Těch 6,99 dolarů za minutu dává klientům možnost odhalit přede mnou svá sexuální tajemství a fantazírovat, co hrdlo ráčí, aniž by se museli bát prozrazení nebo kritiky. Já ty muže a ženy, kteří se mnou chatují, nesoudím a o jejich soukromých tužbách a choutkách se nikde nešířím. Jak bych taky mohla? Vždyť moje tajemství, moje vlastní posedlost, je mnohem horší než ty jejich. Na uzdě ji držím jediným způsobem, který znám. Zavírám se před světem. Jen díky tomu jsem v bezpečí, já i všichni ostatní.

Upřímně řečeno vydělávám pěkný balík. Hromady peněz, se kterými si ani nevím rady. Utrácet za sexuální pomůcky a lubrikanty taky nejde donekonečna. Jenže přemýšlení o prachách vede jen k přemítání o životě mimo můj byt, a tak to nedělám. Částky se nepovšimnuté střádají na mém účtu. Možná jednou přijdu na způsob, jak je využít, možná taky ne. Ale jsem klidnější, když je tam mám. Připadám si chráněná. Ty peníze mi dávají pocit, že alespoň jedna část mého života funguje, jak má.

Snažím se spát aspoň osm hodin denně. V noci mě démoni obvykle trápí nejvíc; to po soumraku začínám toužit po krvi, po jatkách. Proto mám dohodu se Simonem Evansem, který v téhle zatracené díře s honosným názvem „bytový komplex“ bydlí o tři byty dál. Simon si v průběhu posledních třech let vypěstoval silnou závislost na lécích na předpis. Já se starám, aby mu zásoby nikdy nedošly, a on mě na oplátku v noci zamyká. Moje dveře jsou bezpochyby ty jediné v celém domě, jejichž bezpečnostní zámek se zavírá zvenčí.

Dřív pro mě to samé dělala Marilyn, taková laskavá babička, která bydlí naproti Simonovi a pokouší se vyjít z almužny od sociálky. Ale Marilyn z toho byla strašlivě nervózní, v jednom kuse se strachovala, že by se mi mohlo něco stát, začne hořet nebo tak něco, a já se budu potřebovat dostat ven. Musela jsem si najít někoho jiného, protože jsem moc dobře věděla, co přijde. Za nocí by mě začaly svrbět prsty a já bych nakonec zvedla telefon a požádala ji, ať odemkne. A pak bych číhala u dveří, čekala, až se stavítka zámku pohnou, ozve se cvaknutí. A jakmile bych dveře otevřela a uviděla její unavenou vrásčitou tvář, zabila bych ji. Ne okamžitě. Napřed bych ji párkrát bodla, nechala ji naživu, počkala, až začne s řevem utíkat. Výkřiky mám ráda – opravdový vyděšený ryk, ne ty ubohé napodobeniny, které se nám coby vyjádření hrůzy pokouší vnutit většina filmů. Potom bych ji dostihla a svou práci dokončila co možná nejpomaleji. Prodlužovala bych její bolest, její utrpení, aby si uvědomila, že si za svou smrt může sama. Dostala jsem se až do bodu, kdy jsem si vybrala nejvhodnější nůž a začala ho uchovávat v lepenkové krabici v předsíni, kde skladuju odchozí poštu a nejrůznější krámy. Tak jsem taky věděla, že už jsem nebezpečně blízko. A právě tehdy jsem se rozhodla pro Simona. Jeho závislost je silnější než jeho obavy o mé blaho.

Vím, co si teď nejspíš říkáte: že přeháním. Že jsem kdysi viděla zfilmovaného Stephena Kinga a nadchla mě představa krve. Ale vy nevíte, jak je moje mysl ve skutečnosti zvrhlá. Neznáte myšlenky, se kterými musím bojovat, jež se pokouším udržet na uzdě. Simon rozhodně nic z toho netuší. Považuje mě za samotářku, již trápí noční můry – myslí, že jsem náměsíčná. Nejspíš vidí moje zatvrzelé trvání na každonočním zamykání jako absurdní, mou úpornost jako přehnanou. Ale moje výhrůžky se stupňují, kdykoliv přijde pozdě, což se naštěstí nestává často. Stačí jen prohodit, že jeho přísun prášků vyschne, a hned si začne dávat pozor. Na světě neexistuje spolehlivější hnací motor než feťákovo bažení po droze. Myslím, že je tahle touha ještě horší než ta moje. Jenže Simon tím ubližuje jen sám sobě. Na mě čeká za dveřmi bytu celý svět plný obětí.

2. KAPITOLA

JEHO PŘEDSTAVY nabírají na síle. Od té poslední dívky uplynuly už téměř tři roky a chtíč mu zatemnil racionální část mozku. A ta pozvánka mu ještě přitížila – oznámení, že jí bude šest, jako obří blikající neon. Přišla poštou, dětský rukopis, který může patřit jen jí, na kartičce vystřižené z růžové čtvrtky.

Doufal, že tohle nutkání nebude třeba ukojit, že ho bude schopný udržet v rozumných, snesitelných mezích. Ale teď cítí, jak jeho vůle slábne, jak se blíží uklouznutí. Doufá, že mu bude stačit prosté sexuální hraní rolí, naději mu dává uspokojení, které z virtuálních hrátek dostává.

Ale musí se připravit, pro všechny případy. Jestli má opravdu škobrtnout, jestli skutečně přijde pád, všechno musí být nachystané. Tentokrát si ji nechá déle. Vytvoří si dostatek vzpomínek, aby mu vystačily na delší dobu. Vrazí si roztřesené ruce do kapes a prodírá se trávou před přívěsem, vytahuje pomačkanou obálku s klíčem. Rozhlíží se po prázdné mýtině, v podrostu šelestí vánek, všude kolem jen samota. Trhá papír, ignoruje vzkaz od majitele, v dlani sevře klíč.

Příprava. Jen pro strýčka Příhodu. Možná tohle místo vůbec potřebovat nebude. Ale musí se ujistit, že kdyby přece jen, všechno bude, jak má být. Příprava se mu v minulosti vždycky vyplatila.

3. KAPITOLA

MÁM MIMOŘÁDNÝ sluch v levém uchu, baví mě ho tisknout na dveře svého bytu v šestém patře a naslouchat zvukům v chodbě. Je až k neuvěření, kolik toho na sebe lidé prozradí cestou od výtahu k bytu. Někdy na chodbu zamíří kvůli „soukromí“, což mi připadá neskutečně vtipné. Ze své skrýše u dveří slýchám hádky a tajné telefonáty, všechny ty každodenní drobnosti, díky nimž se toho o člověku tolik dozvíte.

Simon byl pro mě dlouho jen „Hnědovlasý kuřák“. V lepenkové krabici u dveří uchovávám notes, ve kterém má každý nájemník v našem patře, včetně mě samotné, vyhrazenou jednu stránku. Nás „Šesťáků“, jak nám přezdívám, je celkem patnáct, a když se přistěhoval Simon, nadepsala jsem jeho stranu přízviskem „Hnědovlasý kuřák“.

Nastěhoval se sem spolu s holkou, která byla – alespoň z toho, co jsem byla schopná posoudit kukátkem – ve společenském žebříčku jen o krůček výš než na dávkách závislé socky. Hádali se, nosili chodbou černé pytle na odpadky plné krámů a její hlas ho cestou od výtahu ke dveřím jejich bytu přerušil hned dvakrát. Vyčlenila jsem pro ni novou stránku a překřtila ji na „Lízu z přívěsové lůzy“. Později jsem zjistila, že se jmenuje Beth a pracuje v bistru. Dva týdny po přistěhování se ti dva porvali, ona odešla a já její stránku z bloku vytrhla. Podle jejích slov na rozloučenou bylo jasné, že už se nevrátí.

Simonovou současnou milenkou je Vicodin. Dohazuju mu ji výměnou za nemožnost opustit svůj byt. A soudě podle stupně jeho závislosti je to pekelně náročná primadona, která z něj ke konci měsíce, než prvního dorazí další dávka, dělá kňourajícího a ufňukaného poníženého ubožáka. Simon moc dobře ví, že kdyby mě někdy odemkl, kdyby mě někdy pustil před rozedněním, pravidelné dodávky jeho vyvolené ustanou a jeho závislost se vzbouří. Jednu věc si ale neuvědomuje – že by v takovém případě mohl taky docela dobře zemřít mou rukou.

4. KAPITOLA

ANNIE

ANNIE POSEDÁVÁ na barové stoličce v kuchyni a kope do lišty snídaňového pultu, stolička se pomaličku točí napravo, pak nalevo. Její batoh, po třech letech používání celý roztřepený, se válí na desce, vyčerpaný z celodenního čtení, psaní a jízdy autobusem.

„Přestaň,“ napomene ji matka, aniž by se otočila. Dunění kopanců jí leze na nervy. Pokládá na linku dva krajíce chleba a maže je arašídovým máslem, s hlubokým povzdechnutím zašroubuje sklenici a otevírá zavařeninu, vrhne na dcerku varovný pohled.

Annie přestane, teď se na stoličce odráží rukou. Zadívá se na digitální displej staré mikrovlnky nad sporákem. 15.49. Do její oslavy zbývají už jenom dva dny. Seskočí, prošlapané podrážky tenisek s plesknutím přistanou na vycíděném linu, dívenka zamíří ke kulatému stolu v rohu kuchyně. Pomaličku ho obchází, rukama přejíždí po pestrobarevných lesklých pytlíčcích naplněných sladkostmi, fixami a samolepkami. Celkem deset kornoutků, výslužek pro deset nejlepších kamarádů. Když uslyší tatínkovo volání, bleskově se obrátí a utíká, běží za hlasem a zastaví se teprve před jeho křeslem v obývacím pokoji.

Její otec si přeje společnost, a tak se k němu Annie připojí, sedí schoulená na patách na jednom konci pohovky. Jejich pes, voříšek, který celé dva týdny neúnavně skákal na dveře přívěsu, než její maminka konečně ustoupila a pustila ho dovnitř, si vyskočí k ní, dvakrát se otočí dokolečka, než se konečně uloží, pevně přitisknutý k jejímu tělu. Ježatá šedočerná srst ji škrábe na holé kůži nohy, Annie vztáhne ručku a hladí ho po hlavičce. Pes zavrtí ocasem, pomalu a pravidelně, otvírá jedno očko a vrhne na ni spokojený pohled. Je to hodný pejsek, ale Annie by si hrozně přála kotě – koťátko s heboučkou srstí a velkými kukadly, které by s ní v noci spávalo v postýlce stočené do klubíčka.

„Jak bylo ve škole?“ Otcův hlas je chraplavý, zhrublý léty kouření a kašle. Natáhne se pro šálek čaje a po porcelánu se sveze kapka vysrážené páry, s tichým plesknutím přistane na odřené desce stolu.

„Dobře, tati.“

„Líbí se ti v první třídě?“

V televizi běží reklama na limonádu, Annie pozoruje šperky ověšenou popovou hvězdu, která tančí a zpívá na rušné ulici. „Asi jo.“

„A jak se vede vaší učitelce? Slečna Papoušková se jmenuje, viď?“

Holčička se zahihňá, natáhne ruku a štípne ho do paže. „Slečna Vrabcová, tati. Už jsem ti to přece říkala aspoň osmkrát.“

„Aha. Promiň, někdy zapomínám.“ Škádlivě jí načechrá blonďatou hlavičku. „Těšíš se na oslavu?“

„Strašně moc, tati,“ přikyvuje Annie horlivě.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka