Neviditeľný muž

a iné prípady otca Browna

Gilbert Keith Chesterton

Vydavateľstvo Zabudnuté knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Táto kniha ani žiadna jej časť nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej alebo inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Preklad: Jana Baloghová a Eva Baloghová

Obálka: Filip Stanko

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-99966-32-2 (EPUB)

Podivné kroky

Ak sa vám niekedy podarí stretnúť člena exkluzívneho klubu Dvanásť poctivých rybárov v hoteli Vernon, kam prišiel na výročnú klubovú večeru, a uvidíte, ako si vyzlieka kabát, všimnete si, že má na sebe zelený a nie čierny oblek. A ak sa ho spýtate prečo (za predpokladu, že si vôbec trúfnete osloviť takú dôležitú osobu), pravdepodobne vám odpovie, že nechce, aby si ho niekto pomýlil s čašníkom; načo vy samozrejme svoj neuvážený čin ihneď oľutujete a ponížene sa stiahnete. A tým si necháte ujsť príbeh, ktorý sa veru oplatí vypočuť.

A ak sa vám niekedy podarí stretnúť (stále totiž pokračujeme v tej istej nepravdepodobnej predstave) malého krotkého a pracovitého kňaza zvaného Otec Brown a spýtate sa ho, čo pokladá za najšťastnejšiu náhodu svojho života, pravdepodobne vám povie, že jeho vcelku najlepší kúsok sa udial v hoteli Vernon, kde odvrátil zločin a snáď aj zachránil život len tým, že načúval krokom, ktoré sa ozývali z chodby. Možnože je na tento svoj náhodný a zázračný odhad tak trochu pyšný a je možné, že vám o ňom porozpráva. Ale keďže je nekonečne nepravdepodobné, že by ste sa v spoločenskom svete vyšvihli tak vysoko, aby ste v hoteli Vernon naďabili na Dvanásť poctivých rybárov, alebo že by ste klesli tak hlboko, aby ste v špinavých uličkách kriminálnikov naďabili na Otca Browna, obávam sa, že som jediný, kto vám ten príbeh môže vyrozprávať.

Hotel Vernon, v ktorom Dvanásť poctivých rybárov usporadúvalo svoju každoročnú večeru, bol zariadením, ktoré môže existovať iba v oligarchickej spoločnosti takmer posadnutej vyberanými spôsobmi. Bol to produkt takmer zvrátenej exkluzivity – doslova "exkluzívny” komerčný podnik. Zarábal totiž nie na tom, že sa snažil ľudí pritiahnuť, ale na tom, že sa ich snažil odohnať. V srdci plutokracie sa obchodníci skôr či neskôr stanú dosť prefíkaní, aby im napadlo byť ešte prieberčivejší, než ich zákazníci. Úmyselne vytvárajú prekážky, aby ich bohatí a znudení klienti mohli plytvať peniazmi a dôvtipom na ich prekonanie. Keby sa v Londýne nachádzal elegantný hotel, do ktorého by nesmel vstúpiť muž nedosahujúci výšku šesť stôp, spoločnosť by poslušne vytvorila skupiny mužov vysokých minimálne šesť stôp, aby v ňom stolovali. Keby existovala nejaká drahá reštaurácia, ktorá by sa z rozmaru majiteľa otvárala iba vo štvrtok popoludní, bola by zaplnená ľuďmi každý štvrtok popoludní. Hotel Vernon stál na rohu námestia v Belgravii. Bol to veľmi malý hotel; a taktiež veľmi nepraktický. Ale práve jeho nevýhody sa považovali za múr, ktorý vyhovoval istej konkrétnej spoločenskej triede. Obzvlášť jedna nevýhoda bola nesmierne dôležitá a tou bolo, že tam mohlo naraz stolovať len dvadsaťštyri ľudí. Jediným veľkým jedálenským stolom bol vychýrený stôl na terase s výhľadom na jednu z najskvostnejších starých záhrad v Londýne. Tým pádom aj tých dvadsaťštyri miest sa dalo využiť len za teplého počasia; a keďže kvôli tomu bol ten pôžitok ešte ťažšie dostupný, bol ešte žiadanejší. Vtedajší majiteľ hotela bol Žid zvaný Lever; a zarobil takmer milión na tom, že sa postaral, aby bolo ťažké sa doň dostať. Samozrejme, túto limitáciu svojho podniku skombinoval s nadpriemerným štandardom. Vínna pivnica a kuchyňa sa vyrovnali európskej a vystupovanie personálu presne zodpovedalo ustálenej nálade anglickej vyššej triedy. Majiteľ poznal všetkých svojich čašníkov ako prsty na vlastnej dlani; dovedna ich bolo len pätnásť. Oveľa jednoduchšie bolo stať sa členom parlamentu, než stať sa čašníkom v tomto hoteli. Každý čašník bol vycvičený k desivej nehlučnosti a plynulosti, akoby bol osobným sluhom džentlmena. A vlastne väčšinou pripadol aspoň jeden čašník na každého džentlmena, ktorý tam stoloval.

Klub Dvanástich poctivých rybárov by odmietol stolovať inde, než v takomto podniku, pretože trval na luxusnom súkromí; a znervóznel by dokonca len pri pomyslení, že by v tej istej budove stoloval nejaký iný klub. Pri príležitosti výročnej večere mali Rybári vo zvyku ukazovať všetky poklady klubu (celkom akoby boli v súkromnom dome), hlavne svoju chýrečnú sadu príborov, ktoré boli takpovediac odznakmi hodnosti tejto spoločnosti, pričom každý kus bol striebrom opracovaným do tvaru ryby a na rukoväti mal jednu veľkú perlu. Príbor sa vždy používal na rybí chod a rybí chod bol vždy najveľkolepejší z tejto veľkolepej večere. Klub mal množstvo ceremónií a obradov, no nemal dejiny ani cieľ; a práve tým bol taký aristokratický. Aby ste sa dostali medzi Dvanásť rybárov, nemuseli ste sa niekým stať; vlastne ste o nich nikdy ani nepočuli, ak ste už predtým niekým neboli. Existovali dvanásť rokov. Ich prezidentom bol pán Audley. Ich viceprezidentom bol Vojvoda z Chesteru.

Ak sa mi aspoň trochu podarilo sprostredkovať atmosféru tohto odpudzujúceho hotela, čitateľ sa možno prirodzene čuduje, ako to všetko viem, a možnože mu dokonca napadne spýtať sa, ako sa taká obyčajná osoba, ako je môj priateľ Otec Brown, ocitla na tejto zlatej bárke. Nuž, vysvetlenie prítomnosti Otca Browna v hoteli Vernon je možno až vulgárne jednoduché. Na svete je istý veľmi starý rebelant a demagóg, ktorý zvykne vtrhnúť aj do tej najvyberanejšej a najuzavretejšej spoločnosti so svojou hroznou zvesťou, že všetci ľudia sú bratia; a kamkoľvek sa tento rovnostár na svojom bledom koni pohne, tam je povolaním Otca Browna nasledovať. Jeden z čašníkov, istý Talian, mal v to popoludnie mŕtvicu; a jeho židovský zamestnávateľ, mierne udivený talianskou poverčivosťou, súhlasil, že pošle po najbližšieho katolíckeho kňaza. Nebudeme sa tu zaoberať tým, z čoho sa čašník Otcovi Brownovi vyspovedal, a to z jedného znamenitému dôvodu: že kňazi si takéto veci nechávajú pre seba. Tak či tak, Otec Brown mal na jeho žiadosť spísať akési vyhlásenie, ktoré malo napraviť dajakú krivdu. Otec Brown preto s krotkou opovážlivosťou, ktorej by sa neváhal dopustiť ani v Buckinghamskom paláci, požiadal, aby mu bola poskytnutá miestnosť s písacími potrebami. Pán Lever bol v pomykove. Bol to síce vľúdny človek, no disponoval aj istou zlou napodobeninou vľúdnosti, ktorou je nechuť k akýmkoľvek komplikáciám či scénam. Na druhej strane prítomnosť tohto čudáckeho kňaza v jeho hoteli bola v ten večer ako špinavá škvrna na čomsi, čo sa práve vyčistilo. V hoteli Vernon nebola žiadna vstupná hala či predsieň, ani nijakí náhodní či čakajúci zákazníci. Bolo tam pätnásť čašníkov. Bolo tam dvanásť hostí. Objaviť v hoteli nového hosťa by bolo rovnako znepokojujúce ako objaviť pri rodinnom čajovom posedení nového brata. Výzor toho kňaza bol navyše podradný a jeho odev zablatený; už letmý pohľad naňho mohol vyvolať krízovú situáciu v klube. Keďže sa pánu Leverovi nepodarilo túto potupu odstrániť, rozhodol sa ju ukryť. Keď vstúpite do hotela Vernon (čo sa vám, ako hovorím, asi nikdy nepodarí), prejdete cez krátku chodbu, ktorej steny zdobí niekoľko vyblednutých zato významných portrétov, a vojdete do hlavného salóna, ktorý sa po pravej strane otvára do chodieb vedúcim k súkromným salónikom pre hostí a po ľavej strane do jedinej chodby vedúcej do kuchyne a priestorov pre zamestnancov. Hneď po vašej ľavici je roh presklenej kancelárie, ktorá vykúka do hlavného salóna ako nejaká budova v budove (ako býva hlavný hotelový bar, ktorý asi predtým zaberal jej miesto).

Bola to kancelária zástupcu majiteľa a nikto v nej nesedel, pokiaľ tomu majiteľ mohol predísť. Kúsok za kanceláriou, ešte pred služobnými priestormi, bola šatňa pre hostí a zároveň posledná hranica územia džentlmenov. No medzi presklenou kanceláriou a šatňou bola ešte jedna malá súkromná miestnosť, do ktorej sa vchádzalo cez kanceláriu a ktorú majiteľ z času na čas používal na chúlostivé a dôležité záležitosti – napríklad keď chcel vojvodovi požičať tisíc libier, alebo odmietnuť vojvodovi požičať šesták. O úžasnej tolerancii pána Levera svedčí fakt, že pripustil, aby toto posvätné miesto asi pol hodinu znesväcoval onen prostý kňaz čmárajúci na kus papiera. Príbeh, ktorý Otec Brown vtedy písal, bol nepochybne oveľa lepší než tento, ibaže sa ho nikdy nedozvieme. Môžem iba prehlásiť, že bol približne rovnako dlhý a že posledné dva či tri odstavce boli zo všetkých najmenej vzrušujúce a pútavé.

Keď sa k nim totiž kňaz dostal, dovolil svojim myšlienkam, aby sa zatúlali, a svojim živočíšnym zmyslom (aj inokedy neobyčajne bystrým), aby sa naplno prebudili. Stmievalo sa a blížil sa čas večere a keďže jeho malá zabudnutá miestnosť bola bez svetla, narastajúce šero, ako sa to často stáva, azda ešte zostrilo jeho sluch. Kým Otec Brown písal poslednú a najmenej dôležitú časť svojho dokumentu, uvedomil si, že píše v rytme opakovaného zvuku prichádzajúceho zvonka, ako keď niekto premýšľa podľa rytmu vlakových kolies. Keď si to uvedomil, zistil, čo to je: bol to obyčajný zvuk krokov prechádzajúcich chodbou za dverami. Napriek tomu, že také niečo nebýva v hotelových chodbách neobvyklé, zahľadel sa na stmavnutý strop a započúval sa do toho zvuku. Po niekoľkých sekundách počúvania sa postavil a načúval trochu sústredenejšie s hlavou naklonenou mierne nabok. Potom si opäť sadol, podoprel si čelo a tentoraz nielen načúval, ale pri načúvaní aj premýšľal.

Kroky tam vonku sa podobali krokom, aké môžete počuť v ktoromkoľvek hoteli; a predsa ako celok boli čímsi zvláštne. Okrem nich nebolo počuť žiadne iné kroky. Vždy to bola veľmi tichá budova pretože tých pár obvyklých hostí sa pobralo hneď do svojho rezervovaného salónika a vycvičení čašníci mali príkaz byť takmer neviditeľní, kým ich niekto nebude potrebovať. Nedokázali by ste si predstaviť nijaké iné miesto, kde by bol menší dôvod očakávať čosi nenormálne. No tieto kroky boli také podivné, že sa nedalo povedať, či sú normálne alebo nenormálne. Otec Brown ich napodobňoval prstom na okraj stola, ako keď sa niekto učí klavírnu skladbu.

Najprv sa ozvali drobné rýchle kroky, aké by mohol robiť pretekár v rýchlej chôdzi. V určitom bode chodby to drobčenie prestalo a bolo počuť dlhšie, pomalé a výrazné kroky, ktorých síce nebolo ani zďaleka toľko ako prvých, ale trvali taký istý čas. V momente, kedy doznel posledný ťažký krok, opäť sa ozvalo cupotanie tých ľahkých, náhlivých nôh a potom zase údery tých ťažkých krokov. Určite ich robil ten istý pár topánok, čiastočne preto, lebo, ako som už povedal, naokolo neboli žiadne iné topánky a čiastočne preto, lebo tieto topánky jemne zato neomylne vŕzgali. Otec Brown mal ten druh hlavy, ktorá si nedokáže prestať klásť otázky; a z tejto podľa všetkého nepodstatnej otázky mu šlo hlavu roztrhnúť. Videl, ako sa ľudia rozbehli, aby dokázali skočiť. Videl, ako sa ľudia rozbehli, aby sa šmykli. Ale prečo by sa pre pána kráľa niekto rozbehol, aby potom normálne kráčal? Alebo naopak, prečo by niekto normálne kráčal, aby sa potom rozbehol? A predsa žiaden iný popis by nedokázal vyjadriť vystrájanie toho neviditeľného páru nôh. Ten človek kráčal veľmi rýchlo po prvej polovici chodby a po druhej kráčal veľmi pomaly, alebo vyrazil z jedného konca chodby veľmi pomaly, len aby mal to potešenie doraziť na jej opačný koniec veľmi rýchlo. Ani jedna z týchto domnienok nedávala zmysel. V mozgu sa mu stmievalo presne tak ako v miestnosti, v ktorej sedel.

A predsa, keď začal sústredene myslieť, samotná tma jeho komôrky akoby umocňovala jeho myslenie, a ako v dajakej vízii začal vidieť tie podivné chodidlá hopsať po chodbe. Bol to nejaký pohanský náboženský tanec? Alebo vari dajaký vedecký pokus? Otec Brown začal hútať, komu by tie kroky mohli patriť. Napríklad teraz, ten prvý, pomalý krok: určite to nie je krok majiteľa. Muži ako on sa zvyčajne neradi hýbu, alebo kráčajú prudkou kolísavou chôdzou. Nemôže to byť ani osobný sluha či poslíček čakajúci na niektorého z džentlmenov. Neznelo to tak. Títo chudobnejší členovia oligarchického zriadenia sa niekedy tackajú, keď si mierne vypijú, no väčšinou, a najmä v takomto oslňujúcom prostredí, zvyknú postávať alebo sedieť v rozpačitých pózach. Nie; ten nedbalý a zároveň pružný krok, ktorý nebol mimoriadne hlučný, no nedbal ani na to, aký hluk spôsobí, patril len jedinému zo živočíchov na tejto zemi. Džentlmenovi z Európy, pravdepodobne takému, ktorý nikdy nepracoval.

Len čo dospel k tejto pevnej istote, kroky sa zmenili na rýchlejšie a ten tvor prebehol okolo dverí náhlivo ako potkan. Otec Brown postrehol, že tentoraz boli kroky nielen oveľa rýchlejšie, ale aj oveľa tichšie, takmer akoby ten človek drobčil po špičkách. Avšak v mysli sa mu to nespojilo s tajnostkárstvom, ale s niečím iným - s niečím, čo si nevedel hneď celkom vybaviť. To ho trochu rozmrzelo, lebo vďaka takýmto polovičným spomienkam sa človek zvyčajne cíti len polovične rozumný. To zvláštne rýchle kráčanie už určite niekde počul. Odrazu vyskočil na nohy a s novou myšlienkou v hlave prešiel k dverám. Jeho miestnosť nemala žiadny priamy východ na chodbu, ale na jednej strane mala dvere do sklenenej kancelárie a na druhej viedla do džentlmenskej šatne. Skúsil dvere do kancelárie a zistil, že ich niekto zamkol. Potom mu zrak padol na okno, a pri pohľade na fialové búrkové mraky rozštiepené vyblednutým súmrakom, zavetril zlo, ako keď pes zacíti krysy.

Vzápätí uňho opäť prevládla jeho racionálna stránka (či už bola múdrejšou časťou jeho osoby alebo nie) a spomenul si, ako ho majiteľ upozornil, že dvere za ním zamkne, a uistil ho, že ho neskôr príde vypustiť. Navyše si povedal, že výstredné zvuky zvonka môže vysvetliť dvadsať vecí, na ktoré ani nepomyslel; a sám sebe pripomenul, že mu už nezostáva veľa svetla, aby dokončil svoju prácu. Preniesol si papier k oknu aby zachytil posledné zvyšky večerného svetla a odhodlane sa opäť pohrúžil do takmer dokončeného záznamu. Písal približne dvadsať minút, pričom sa v ubúdajúcom svetle skláňal k papieru čoraz viac; potom sa odrazu vzpriamil. Zase začul tie podivné kroky.

Tentoraz mali tretiu zvláštnosť. Predtým ten neznámy človek kráčal, či už ľahostajne alebo náhlivo, ale stále sa to dalo považovať za krok. Tentoraz však bežal. Bolo počuť, ako chodbou bežia rýchle, tlmené, skákavé nohy ako laby leoparda. Ktokoľvek to bol, musel to byť veľmi silný, čulý muž, zrejme v divokom rozrušení. Avšak, keď ako dajaký šuštiaci víchor dorazil na úroveň šatne, odrazu sa jeho beh opäť zmenil na tú známu pomalú povýšeneckú chôdzu.

Otec Brown odsunul papier a s vedomím, že dvere do kancelárie budú zavreté, okamžite otvoril dvere na opačnej strane miestnosti, ktoré viedli do šatne. Nikto v nej nebol, pravdepodobne preto, lebo jediní hostia boli na večeri a služby šatniara neboli potrebné. Keď si nahmatal cestu cez sivý les zimníkov, zistil, že zo šerej šatne vedú na osvetlenú chodbu akési polovičné dvierka v podobe pultu, cez ktorý nám zvyčajne podávajú kabáty, dáždniky a lístky. Hneď nad polkruhovým oblúkom tohto otvoru bola lampa. Vrhla na Otca Browna trochu osvetlenia, takže vyzeral ako tmavý obrys oproti matnému súmraku v okne za ním. A zároveň vrhla priam teatrálne svetlo na muža, ktorý stál na chodbe.

Bol to elegantný muž vo veľmi jednoduchom večernom obleku; vysoký, no nebudil dojem, že zaberá veľa miesta; naopak, budil dojem, že by sa mohol prešmyknúť ako tieň aj tam, kde by mnohí nižší muži vyzerali nápadní. Jeho tvár bola počerná a húževnatá; bola to tvár cudzinca. Mal dobrú postavu a príjemné sebaisté vystupovanie. Pozorný kritik by si všimol, že jeho oblek je trošičku pod úroveň jeho vzhľadu a spôsobov a že je dokonca akýsi zvláštne vydutý akoby vrecovitý. Len čo si všimol čiernu siluetu Otca Browna oproti západu slnka, hodil na pult útržok papiera s číslom a s vľúdnou autoritou vyhlásil: "Prosím si svoj klobúk a kabát; musím okamžite odísť.”

Otec Brown vzal bez slova lístok a poslušne išiel hľadať kabát; nebola to jeho prvá podradná práca v živote. Priniesol ho a položil na pult. Medzitým ten cudzí džentlmen, ktorý niečo hmatal vo vrecku vesty, so smiechom povedal: "Nemám žiadne striebro, vezmite si toto,” pričom hodil na pult zlatku a chňapol po svojom kabáte.

Postava Otca Browna ostala celkom tmavá a nehybná; ale v tom momente stratil hlavu. A jeho hlava bola vždy najcennejšia, keď ju stratil. V takých chvíľach si dal dokopy dve a dve a vyšlo mu štyri milióny. Katolícka cirkev (ktorá je oddaná zdravému rozumu) to často neschvaľovala; a často to neschvaľoval ani on sám. Ale tentoraz to bola skutočná inšpirácia, ktorá je v ojedinelých situáciách veľmi dôležitá – bol to skrátka jeden z tých okamihov, kedy „ktokoľvek stratí svoju hlavu, nájde ju”.

„Pane, myslím si,” oslovil cudzinca zdvorilo, „že vo vreckách nejaké striebro máte.”

Koniec ukážky

Table of Contents

Podivné kroky