Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Mia Sheridan: Graysonův slib

Vydání první

Copyright © 2015 by Mia Sheridan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2387. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Graysons’s Vow vydaného v roce 2015

Český překlad © 2020 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover artist: Mia Sheridan

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1454-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1455-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Mia Sheridan

Graysonův slib

Věnování

Tuto knihu věnuji své babičce, která vždy dokázala poradit, uměla naslouchat a srdce jí přetékalo láskou.

Chybíš mi každý den.

Váhy

„Ani šťastný život nemůže existovat bez měřítka temnoty a slovo ‚šťastný‘ by ztratilo význam, kdyby tento stav nevyvažoval smutek.“

Carl Jung

1. kapitola

„Neboj se, má milá, vesmír vždy vyváží misky vah.

Jeho cesty jsou tajuplné, avšak vždy spravedlivé.“

Isabella Dallaireová, „babi“

Kira

V předlouhé historii špatných dní patřil dnešek k nejhorším. A to bylo teprve devět ráno. Vystoupila jsem z auta, zhluboka se nadechla vlahého vzduchu pozdního léta a vykročila k pobočce Záložní banky Napa Valley. Ráno bylo parné a v nosu mě lechtala sladká vůně jasmínu. S povzdechem jsem otevřela prosklené vstupní dveře banky. Ta mírumilovná krása mi připadala trochu nemístná – moje mizerná nálada s horkým slunečným dnem ostře kontrastovala.

To je ode mě asi trochu domýšlivé. Jako by se snad počasí mělo přizpůsobit mojí náladě.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptala se vesele brunetka, když jsem přikročila k pokladnímu okénku.

„Ano,“ odpověděla jsem a z kabelky vytáhla doklad totožnosti a starou vkladní knížku. „Chci zrušit tento účet.“ Podala jsem pokladní knížku. Rohy měla ohnuté a odhalovaly sumy, které babička vložila, když mě učila, jak sledovat výši vkladů. Vzpomínka na ni mi trhala srdce, přesto jsem se přinutila k snad veselému úsměvu, zatímco si dívka převzala knížku, otevřela ji a začala do počítače zadávat číslo účtu.

Vzpomněla jsem si na den, kdy jsme ten účet s babi založily. Bylo mi deset. Babička mě sem doprovodila a já hrdě uložila padesát dolarů, které mi dala za to, že jsem jí během léta pomáhala na zahradě. Kdykoli jsem pak v následujících letech přijela za babičkou, zamířily jsme spolu do banky. Naučila mě znát skutečnou hodnotu peněz – že se mají sdílet, využít k pomoci ostatním, avšak zároveň představují určitou svobodu. Fakt, že jsem měla v současnosti málo peněz, jen několik možností a všechen majetek nacpaný v kufru auta, dokazoval, že měla pravdu. Byla jsem všechno, jen ne svobodná.

„Dva tisíce čtyřicet sedm dolarů a šestnáct centů,“ oznámila pokladní a vzhlédla ke mně. Přikývla jsem. Bylo to o něco málo víc, než jsem doufala. Dobře. To bylo dobře. Potřebovala jsem každý cent. Pomalu jsem vydechla, složila ruce na pult a počkala, až spočítá hotovost.

Jakmile jsem měla peníze bezpečně v peněžence a účet zrušený, popřála jsem pokladní dobrý den a cestou k východu se ještě zastavila u pítka.

Právě když mi voda svlažila rty, z kanceláře za rohem jsem uslyšela tiché: „Grayson Hawthorn. Rád vás poznávám.“ Ztuhla jsem, pomalu se narovnala a roztržitě si setřela vodu ze spodního rtu. Grayson Hawthorn… Grayson Hawthorn? To jméno jsem znala, pamatovala jsem si jeho silný zvuk i to, jak jsem si ho toho dne v otcově pracovně pořád dokola tiše opakovala. Vzpomněla jsem si na složku, kterou otec zavřel, když jsem mu na stůl položila tácek s kávou. Že by to byl ten samý Grayson Hawthorn?

Vykoukla jsem zpoza rohu, spatřila jsem však jen zavřené dveře kanceláře se staženými roletami. Zašla jsem za roh na toalety naproti kanceláři, v níž se momentálně nacházel Grayson Hawthorn.

Zamkla jsem za sebou dveře a opřela se o zeď. Netušila jsem, že Grayson Hawthorn žije v Napě. Soud s ním se konal v San Francisku, takže právě tam muselo dojít ke zločinu – ne že bych tušila, co spáchal, jen že se o něj zajímal můj otec. Kousla jsem se do rtu, přešla k umyvadlu a dívala se na sebe v odrazu zrcadla, zatímco jsem si myla a sušila ruce.

Tiše jsem otevřela dveře a pokusila se zaslechnout rozhovor, jenž se odehrával v místnosti naproti, dolehly ke mně však jen tlumené hlasy. Náhle do kanceláře vešel další muž v obleku, pravděpodobně ředitel banky. Zavřel za sebou dveře, nedolehly však úplně, zůstaly maličko pootevřené. Díky tomu jsem slyšela, jak se lidé uvnitř zdraví a představují. Zůstala jsem stát v pootevřených dveřích toalet a snažila se je odposlechnout.

Vážně, Kiro? Jsi neskutečně vlezlá. Narušovala jsem jim soukromí. A co hůř, k ničemu to nebylo. A teď už opravdu, Kiro, co to s tebou je? Svého kritického svědomí jsem si nevšímala a jen se k té mezeře mezi dveřmi naklonila o něco víc.

O tomto okamžiku se ve svých pamětech nezmíním. Nikdo o tom nemusí vědět.

Zaslechla jsem několik slov. „Mrzí mě… zločinec… nemůžeme… tato banka… bohužel…“

Zločinec? Tak to uvnitř musí být ten Grayson Hawthorn, kterého jsem měla na mysli. Jaká zvláštní náhoda. Skoro nic jsem o něm nevěděla. Znala jsem jen jeho jméno, to, že byl obviněn ze zločinu a že můj otec byl jedním z těch, kdo ho využili jako pěšáka. To máme s Graysonem Hawthornem společné. Ne že by si můj otec jeho jméno pamatoval, na to ničil životy příliš často a bez výčitek. Každopádně, proč jsem vlastně tu soukromou konverzaci poslouchala? Sama jsem si nebyla jistá, nicméně jednou z mých velkých slabostí je právě zvědavost.

Zhluboka jsem se nadechla a už se chystala dveře otevřít, abych odešla, když jsem uslyšela skřípění noh židlí a zarazila se. Teď už slova zněla hlasitěji. Nejspíš otevřeli dveře.

„Mrzí mě, že vám nemůžu půjčku schválit, pane Hawthorne.“ Mužský hlas, jenž zněl lítostivě. „Kdybyste stál za víc…“

Přerušil ho další mužský hlas, pravděpodobně Graysonův. „Chápu. Děkuji za váš čas, pane Gellare.“

Na vteřinu jsem zahlédla vysokou mužskou postavu s tmavými vlasy a v šedém obleku, ucouvla a znovu jsem dveře zavřela. Ještě jednou jsem si opláchla ruce, jenom abych získala víc času, a pak už z té malé místnosti vyšla. Cestou jsem pohlédla ke kanceláři, z níž vyšel Grayson Hawthorn, a za stolem si všimla muže v obleku a kravatě, jenž právě něco psal. Takže v tom šedém obleku to musel být Grayson Hawthorn, který už očividně odešel.

Vyšla jsem do jasného letního dne a nastoupila do auta, které jsem předtím zaparkovala na ulici. Chvíli jsem tam seděla a vyhlížela čelním sklem na malebné centrum města – na čisté markýzy nad vchody do obchůdků a obrovské květináče s barevnými květinami, jež zdobily chodník. Napu miluju, její centrum, nábřeží i rozlehlé vinice, v létě obtěžkané zralým ovocem a v zimě žluté lučními květinami. Právě sem se babička po dědečkově smrti uchýlila, právě tady, v malém domku se širokou přední verandou na Seminary Street, jsem trávila letní prázdniny. Kamkoli jsem se podívala, viděla jsem ji, slyšela její hlas a cítila její hřejivou, živou přítomnost. Babi mívala ráda jedno úsloví. Dnes je možná špatný den, ale zítřek může být tím nejlepším dnem tvého života. Jen musíš počkat.

Zhluboka jsem se nadechla a pokusila se setřást pocit osamělosti. Ach, babi, kéž bys tu byla. Objala bys mě a ujistila, že všechno bude v pořádku. A protože bys ta slova řekla ty, věřila bych, že je to pravda.

Zavřela jsem oči, opřela se o podhlavník a zašeptala: „Pomoz mi, babi. Nevím, jak dál. Potřebuju tě. Dej mi znamení. Poraď, co mám dělat. Prosím.“ Pod víčky mě pálily slzy, jež jsem se snažila tak dlouho potlačovat, a hrozily, že mi každou chvíli stečou po tvářích.

Otevřela jsem oči a v postranním zrcátku zahlédla pohyb. Otočila jsem se a spatřila vysokého, dokonale stavěného muže v šedém obleku… Grayson Hawthorn. Okamžitě jsem sebou trhla a zatajila dech. Stál u budovy vedle mého auta, napravo od nárazníku, takže jsem ho viděla v odrazu postranního zrcátka a ani se nemusela otočit. O kousek jsem se svezla v sedadle a sledovala ho.

Opíral si hlavu o budovu za sebou, oči měl zavřené, ve tváři zmučený výraz. Panebože, ten muž… bral dech. Měl dokonalé rysy rytíře v lesklé zbroji, jeho téměř černé vlasy by však potřebovaly zastřihnout, protože se mu kroutily kolem límečku. Nejdokonalejší na něm byly jeho rty – plné a smyslné, až se mi k nim pořád stáčel pohled. Upřeně jsem ho pozorovala a snažila se zapamatovat každičký detail jeho obličeje, než mi pohled sklouzl na jeho vysokou postavu. Tělo k jeho pohlednému obličeji pasovalo – bylo mužné a elegantní, se širokými rameny a úzkým pasem.

Tak jo, Kiro. Sotva máš čas zírat na fešné zločince. Tlačí tě poněkud naléhavější problémy. Jsi bez domova a po pravdě dost zoufalá. Jestli se chceš na něco soustředit, tak na tohle. Kousla jsem se do rtu. Nedokázala jsem od toho muže odtrhnout oči. Jaký zločin vlastně spáchal? Pokusila jsem se od něj odvrátit, něco mě k němu však přitahovalo. A nebyla to jen jeho nápadná mužská krása, co mě nutilo na něj pořád hledět. Něco v jeho výrazu mi připadalo povědomé, jako by promlouvalo k tomu, co jsem sama v tu chvíli cítila.

Kdybyste stál za víc…

„Jsi i ty zoufalý, Graysone Hawthorne?“ zašeptala jsem. Proč?

Zatímco jsem ho pozorovala, narovnal hlavu, promnul si spánky a rozhlédl se. Minula ho žena. Okamžitě se za ním otočila a prohlédla si ho od hlavy po paty. Nezdálo se, že by si jí všiml. Naštěstí pro ni se zas odvrátila a zadívala se přímo před sebe, takže se na poslední chvíli stihla vyhnout sloupu pouliční lampy. Tiše jsem se uchechtla.

Grayson už zas hleděl do dálky. Mezitím jeho směrem procházel muž evidentně bez domova a ke kolemjdoucím natahoval klobouk. Všichni ho s rozpačitými výrazy obcházeli. Když se muž přiblížil ke Graysonovi, stiskla jsem rty. Je mi líto, pane, ale člověk, kterého se chystáte oslovit, na tom taky není nejlépe. Avšak k mému překvapení, když muž váhavě přistoupil ke Graysonovi, ten vsunul ruku do kapsy, vytáhl peněženku, jen na vteřinu zaváhal a pak uchopil bankovky, které tam měl uložené. Ze svého místa v autě jsem si tím nemohla být jistá, ale když jsem zahlédla tmavý vnitřek jeho peněženky, zdálo se, že muži daroval vše, co měl. Krátce pánovi v orvaném oblečení, jenž mu nepřestával děkovat, kývl a pak se za bezdomovcem dlouho díval. Poté zamířil opačným směrem a zabočil za roh, z mého dohledu.

Dívej se, co lidé dělají, když si myslí, že se nikdo nedívá, moje milá. Právě tak zjistíš, jací doopravdy jsou.

Slyšela jsem babiččina slova, jako by je vyřkla někde venku hned u mého auta.

Zazvonil mi telefon a vylekal mě. Zalapala jsem po dechu a ze sedadla spolujezdce zvedla kabelku, abych z ní vytáhla mobil.

Kimberly.

„Ahoj,“ zašeptala jsem.

Ticho. „Kiro? Proč šeptáš?“ I ona šeptala.

Odkašlala jsem si a opřela se. „Promiň. To zvonění mě vylekalo. Sedím v autě v Napě.“

„Zrušila jsi ten účet?“

„Ano. Byly tam asi dva tisíce dolarů.“

„To je skvělá zpráva. Aspoň něco, že?“

Povzdechla jsem si. „Ano. Na chvíli mi to pomůže.“

Uslyšela jsem, jak se v pozadí smějí Kimberlyini synové. Okřikla je a nejspíš přitiskla ruku na mikrofon, protože s nimi mluvila tlumenou španělštinou, než se vrátila ke mně a ujistila mě: „Víš, že můj gauč je pro tebe kdykoli připravený.“

„Vím. Děkuju, Kimmy.“ Nemohla jsem to však své nejlepší kamarádce udělat. Bydlí s manželem Andym a čtyřletými dvojvaječnými dvojčaty v maličkém bytě v San Franscisku. Kimberly otěhotněla, když jí bylo osmnáct, a ještě navíc se dozvěděla tu šokující zprávu, že čeká dvojčata. S Andym zatím vše zvládají, neměli to však snadné. To poslední, co teď potřebují, je, aby na jejich gauči přespávala kamarádka bez domova a využívala jejich rodinu. Bez domova. Jsem bez domova.

Zhluboka jsem se nadechla. „Něco vymyslím,“ pověděla jsem jí a kousla se do rtu. Bezmoc, kterou jsem cítila celé ráno, vystřídalo odhodlání. Vybavila jsem si obličej Graysona Hawthorna. „Kimmy, máš někdy pocit… jako by se přímo před tebou otevřela cesta? Jako bys ji viděla před očima?“

Kimberly se na vteřinu zarazila. „To ne. Ne. Ten tvůj tón ale znám. Znamená to, že kuješ něco, co se ti pokusím – nejspíš neúspěšně – vymluvit. Snad vážně neuvažuješ, že si podáš na internetu inzerát na manžela, že ne, protože –“

„Ne,“ skočila jsem jí do řeči. „Tedy ne tak docela.“

Kimberly zasténala. „Zas jsi dostala jeden z těch svých impulzivních, hodně špatných nápadů, že? Nějaký šílený a pravděpodobně nebezpečný nápad.“

Pousmála jsem se. „Ale kuš. Ty nápady, kterým říkáš ‚hodně špatné‘, jsou jen zřídka šílené a málokdy nebezpečné.“

„Když ses tehdy rozhodla prodávat domácí obličejové masky z bylinek z vlastní zahrady?“

Usmála jsem se. Věděla jsem, kam tím míří. „Tohle? To složení jsem už měla. Bylo těsně na dosah. Kdyby můj pokusný subjekt –“

„Zezelenal mi z toho obličej. Nemizelo to celý týden. A to jsme se ve škole měli ten týden fotit.“

Tiše jsem se zasmála. „Tak jo, dobře, tohle mi moc nevyšlo, ale bylo nám deset.“

„V šestnácti jsi navrhla, abychom se vykradly na večírek u Cartera Scotta –“

„A taky by to vyšlo, kdyby –“ začala jsem se obhajovat.

„Ze střechy tvého domu mě museli sundávat hasiči.“

„Vždycky jsi byla padavka,“ prohodila jsem pobaveně.

„A co tehdy, kdy ses vrátila na léto z vysoké a uspořádala jsi večeři v asijském stylu, na kterou jsme si oblékli kimona, a pak jsi tam málem všechny zabila?“

„Chyba v ingrediencích. Jak jsem měla vědět, že potřebuješ mít certifikát, abys mohla tu rybu uvařit? Navíc už je to celá věčnost.“

„Stalo se to před dvěma lety,“ prohlásila suše, avšak slyšela jsem v jejím hlasu úsměv.

Teď už jsem se rozesmála. „Tak jo, máš bod, drzounko. Ale stejně mě máš ráda.“

„To mám.“ Povzdechla si. „Nemůžu si pomoct. Tebe nejde nemít rád.“

„O tom by se dalo pochybovat.“

„Ne,“ opáčila rozhodně. „Nedalo. Tvůj táta je kretén, ale můj názor na něj už znáš. A, zlato, vážně by sis měla promluvit o tom, co se stalo. Už je to rok. Vím, že ses právě vrátila, ale pokud potřebuješ –“

Kousla jsem se do rtu a zavrtěla hlavou, přestože mě nemohla přes telefon vidět.

„Zatím ne,“ odpověděla jsem tiše. „A děkuju, žes mě rozesmála. Teď ale vážně, Kim. Nemám zrovna nejlepší vyhlídky. Možná že hodně špatný nápad je přesně to, co potřebuju.“ Hlas se mi na konci věty zadrhl. Kimberly mě vždy dokáže povzbudit, pravda však je, že jsem se bála.

„Já vím, Kiro,“ ujistila mě Kimberly tiše chápavým hlasem. „A pokud opravdu odmítáš využít obchodních kontaktů svého otce, možná budeš muset obsluhovat v restauraci, dokud nevyřešíš, co budeš dělat.“

Povzdechla jsem si. „Možná, ale vážně chceš, abych se dostala k jídlu určenému pro jiné lidi?“

„Na tom něco bude.“ Znovu jsem v jejím hlasu zaslechla úsměv. „Ať už se rozhodneš jakkoli, vždycky budeme Kira a Kimmy Koťata, jasné? Navždycky. Jsme tým,“ prohlásila s odkazem na název kapely, kterou jsem vymyslela, když nám bylo dvanáct, a navrhla jsem, že bychom mohly zpívat na ulici za peníze. Viděla jsem v televizi reklamu o dětech z Afriky, které nemají co jíst, a táta mi nechtěl dát peníze, abych jednomu z nich pomohla. Nakonec nás přistihli, jak se plížíme z domu ve velmi nevhodných „kostýmech“, které jsem vyrobila z barevného papíru a lepicí pásky. Táta mi dal na měsíc domácí vězení. Kimberlyina máma, která u nás pracovala jako vedoucí služebnictva a bydlela v našem domě, mi podstrčila dvacet dva dolarů, které jsem ten měsíc potřebovala, abych mohla Khotsovi zafinancovat jídlo a vzdělání, a darovala mi je pak i každý měsíc, kdy jsem na to neměla vlastní peníze.

„Navždycky,“ ujistila jsem ji. „Mám tě ráda, Kimmy Kotě.“

„Mám tě ráda, Kiro Kotě. A už musím jít, ti kluci se vymykají kontrole.“ V pozadí jsem slyšela, jak Levi a Micah křičí a smějí se, zatímco někam běží. „Zastavte, kluci! A přestaňte ječet!“ houkla po nich Kimberly a na vteřinu přitom odtáhla mobil od ucha. „Zvládneš to dneska?“

„Ano, zvládnu. Asi si pronajmu levný pokoj tady v Napě a pak se projdu k nábřeží. Cítím se tu nablízku babičce.“ Nezmínila jsem se jí, že jsem si dnes ráno spěšně sbalila a utekla po požárním schodišti z bytu, který mi otec platil, zatímco mi bušil na dveře a křičel. A nezmínila jsem se jí ani o tom, že mám momentálně všechny věci nacpané v kufru auta. Kimberly by si akorát dělala starosti. Prozatím jsem měla trochu peněz a v hlavě rozpracovaný, ačkoli pravděpodobně hodně špatný nápad.

A ve slavné historii mých hodně špatných nápadů bude tenhle nejspíš ten nejhorší.

Samozřejmě že si budu muset před finálním rozhodnutím zjistit informace – sepsat seznam pro a proti, který mi pokaždé pomáhá. Tenhle jen bude potřeba sepsat pečlivěji než jiné.

Kimberly si povzdechla. „Ať je jí lehká zem. Tvoje babička byla úžasná dáma.“

„Ano, to byla,“ souhlasila jsem. „Dej za mě klukům pusu. Zítra se ozvu.“

„Dobře. Tak zatím. A, Kiro, jsem moc ráda, že ses vrátila. Chyběla jsi mi.“

„I tys mi chyběla. Ahoj, Kimberly.“

Zavěsila jsem a ještě chvíli zůstala sedět. Pak jsem znovu uchopila mobil a otevřela jsem internetový prohlížeč, abych si našla hotel, který bych si mohla dovolit.

2. kapitola

Grayson

„Čerpadlo se nedá opravit, pane. Musí se vyměnit.“

Tiše jsem zaklel, vrátil klíč do kufru s nářadím a narovnal se. José měl pravdu. Předloktím jsem si otřel pot z čela, přikývl a opřel se o ten nepoužitelný přístroj. Další věc, která potřebovala opravit nebo vyměnit.

José mi věnoval soucitný pohled. „Zprovoznil jsem ale odstopkovač. Je jako nový.“

„Aspoň jedna dobrá zpráva,“ odpověděl jsem a zvedl kufr s nářadím, který jsem si přinesl. Jedna dobrá zpráva na dlouhém seznamu špatných. Přesto jsem byl rád i za to málo. „Díky, José. Půjdu se umýt.“

José přikývl. „Nějaké zprávy z banky, pane?“ Zastavil jsem se, ale neotočil.

„Odmítli mi půjčit.“ Když José neodpověděl, odešel jsem. V zádech jsem úplně cítil jeho zklamaný pohled. Slíbil jsem, že zachráním rodinnou vinici. Nic na světě pro mě není důležitější, avšak José potřeboval nakrmit rodinu, která se teprve před několika týdny rozrostla o dalšího člena. Pokud bych selhal, nebyl bych jediný, kdo by skončil bez práce.

Kdybyste stál za víc…

Zatnul jsem zuby. Ta slova zabolela, naznačovala víc než jen moji finanční situaci. Připomínala mi, že jsem nikdy za moc nestál.

Kdybyste stál za víc…

Opravdu kdyby.

S tím mocným kdyby a čtyřmi čtvrťáky bych si aspoň mohl v McDonaldu koupit něco z menu za dolar.

Během let jsem narazil na víc „kdyby“, než bych mohl spočítat. Bylo to bolestné marnění času.

A rozhodně jsem nepotřeboval další důvod, abych sám sebou pohrdal.

Rychle jsem ty myšlenky odehnal. Nebezpečně jsem se blížil k sebelítosti a z osobní zkušenosti vím, že jakmile se do té propasti dostanete, hodně těžko z ní dokážete vylézt sami. Místo toho jsem se nechal obklopit chladem, který dokázal zoufalství odehnat. A dovoloval mi pokračovat v práci na tom, co bylo potřeba udělat.

Nakonec, připomněl jsem si, otec si mě vážil. A já jsem slíbil, že ho nezklamu – tentokrát už ne.

Slunce viselo pozdě odpoledne vysoko na nebi, když jsem vyšel ven a ucítil ve vzduchu vůni růží, jež moje nevlastní matka kdysi dávno zasadila, a uslyšel bzučení včely. Zastavil jsem se a rozhlédl po nekonečných řadách zrající vinné révy. Hruď se mi nadmula hrdostí. Čekala nás dobrá sklizeň. Cítil jsem to v kostech. Musí to být dobrá sklizeň. Myšlenka na ni bylo to jediné, co mě dnes pohánělo, přestože s ovocem nic nenadělám, pokud do podzimu nezprovozním vybavení. Prodal jsem skoro všechno, co mělo v domě naší rodiny nějakou hodnotu, jenom abych získal peníze na pěstování těch hroznů…

O chvíli později jsem vešel do domu, obrovského kamenného sídla, které postavil můj otec, navrženého se starosvětskou atmosférou. Ve své době se jím otec chlubil, dnes však potřeboval stejně oprav jako vinařské vybavení. Oprav, na něž jsem neměl peníze.

„Čerpadlo se nedá opravit.“

Zaskřípal jsem zuby, když mě pozdravil Walter, rodinný majordom a všeuměl. „Vypadá to tak.“

„Sepsal jsem seznam všeho, co potřebuje opravit nebo vyměnit, a rozdělil jsem to barevně podle důležitosti.“

Skvělé. Přesně to jsem potřeboval – vizuální důkaz bezvýchodnosti své situace.

Na chvíli jsem u komody ve vstupní hale přestal listovat došlou poštou. „Takže teď je z tebe i můj sekretář, Waltere?“

„Někdo to dělat musí. Vést tento podnik představuje pro jednoho člověka příliš práce, pane.“

„Na něco se tě zeptám, Waltere.“

„Ano, pane.“

„Vymyslel jsi, jak za ty barevně rozdělané položky, které potřebují vyměnit nebo opravit, taky zaplatím?“

Walter zavrtěl hlavou. „Ne, pane. Nenapadá mě nic, co byste sám už nevymyslel. Doufám ale, že vám seznam sám o sobě pomůže.“

„Ani v nejmenším, Waltere,“ prohlásil jsem cestou ke schodišti. „A už snad milionkrát jsem ti řekl, ať mě neoslovuješ ‚pane‘. Znáš mě od narození.“ Navíc jsem si tak úctyhodné oslovení nezasloužil. Walter měl hodnotu tří takových, jako jsem já, a určitě to moc dobře věděl. A já jsem zas věděl, že se svého profesionálního chování nikdy nevzdá. Walter Popplewell pochází z Anglie a pro moji rodinu pracuje víc než třicet let.

Walter si odkašlal. „Někdo za vámi přišel, pane.“

Otočil jsem se. „Kdo?“

„Někdo,“ Walter si znovu odkašlal, „kdo hledá práci, pane.“

Obrátil jsem oči v sloup. Kristepane. „Fajn, zbavím se ho. Musí to být idiot, když hledá práci zrovna tady.“

Walter ukázal ke kuchyni, odkud se ozýval smích jeho manželky Charlotte, mojí hospodyně.

Když jsem vešel do kuchyně, u velkého dřevěného stolu seděl muž, před sebou talíř se sušenkami. Když si mě všiml, rychle vstal a talíř převrhl na podlahu, kde se roztříštil na milion kousků.

„Propána!“ vykřikla Charlotte, která právě u linky nalévala mléko. Okamžitě nechala sklenici být. „Nedělej si starosti, Virgile. Promluv si s panem Hawthornem a já to zatím uklidím. Nic se nestalo.“

Muž přede mnou byl vysoký – určitě ke dvěma metrům – a na sobě měl plátěné kalhoty, košili s červenými a modrými proužky a na hlavě kšiltovku s logem Giants. S ustrašeným výrazem těkal mezi rozbitým kusem nádobí a mnou.

Došel jsem k němu a napřáhl ruku. „Grayson Hawthorn.“

Zadíval se na moji ruku. Váhavě si se mnou potřásl a pak teprve ke mně vzhlédl. Z jeho bezelstných očí jsem poznal, že je mentálně zaostalý.

Panebože.

„Jmenuju se Virgil Potter, pane, Hawthorne, Graysone, pane.“ Pustil mi ruku a stydlivě sklopil oči. Ohlédl se k Charlotte, která zametala střepy z talíře a kusy sušenek, maličko sebou škubl a znovu se na mě zadíval. „Jako ten čaroděj, pane, ale nemám na čele jizvu. Mám ale jizvu na zádech, to jsem se jednou dostal moc blízko k elektrickýmu ohřívači, když mi bylo –“

„Co pro vás můžu udělat, pane Pottere?“

„Nemusíte mi říkat pane Pottere, pane. Stačí Virgile.“

„Dobře, Virgile.“

Charlotte, která právě klečela na podlaze, na mě ostře pohlédla. Nevšímal jsem si jí a zadíval se na Virgila.

Virgil zaváhal, zašoupal nohama, znovu se zadíval na Charlotte, která k němu s úsměvem vzhlédla a přikývla. Rychle si sundal kšiltovku z hlavy, jako by si najednou vzpomněl, že ji má na hlavě, a sevřel ji v obrovských rukách. „Doufal jsem, pane… že bych… Potřebuju práci, pane… A napadlo mě, že bych pro vás mohl něco dělat. Ve městě o vás lidi mluvili, že máte problémy udržet vinici nad vodou, a napadlo mě, že bych mohl pomoct. A nevyšel bych vás draho, protože nejsem tak chytrý jako ostatní. Ale umím tvrdě pracovat. Máma to říkala. A mohl bych pracovat pro vás.“

Povzdechl jsem si. Přesně tohle jsem teď potřeboval. Už tak jsem stěží dokázal zaplatit současné zaměstnance – kterých bylo mnohem míň, než bych potřeboval, ale víc jsem si dovolit nemohl – ty jediné, kteří zůstali. Nemohl jsem si dovolit ani jednoho navíc. Navíc takového, kterého bych nejspíš nesměl spustit z očí.

„Virgile.“ Právě jsem se ho chystal zklamat, když mi skočil do řeči.

„Víte, pane, moje máma už nemůže dál uklízet v domácnostech, protože má špatný záda. A když nebudu pracovat, nebudeme mít peníze na živobytí. A vím, že dokážu odvíst dobrou práci. Kdyby mi někdo dal šanci.“

Dobrý bože. Když se po mně Charlotte, která právě stála u odpadkového koše, ohlédla, věnoval jsem jí svůj nejmrazivější pohled. Za tímhle stála ona. Co ji to jen napadlo? Kdyby tahle vinice zkrachovala, ona i Walter by skončili bez práce. Na vteřinu jsem zavřel oči a znovu je otevřel. „Virgile, mrzí mě to, ale –“

„Vím, že si nejspíš při pohledu na mě myslíte, že za nic nestojím, ale stojím. Vím, že ano, pane. Mohl bych pro vás pracovat.“ Obrovské, dětské oči se mu naplnily nadějí.

Kdybyste stál za víc…

Střepy z talíře s hlasitým cinkotem dopadly do koše. Znovu jsem pohlédl na Charlotte, která ze mě nespouštěla oči. Stiskl jsem rty.

Kdybyste stál za víc…

„Dobře, Virgile. Beru vás,“ prohlásil jsem, aniž bych spustil oči ze Charlotte, jíž se na rtech usadil nenápadný úsměv. Když jsem se znovu podíval na Virgila, oči měl vytřeštěné radostí. Zvedl jsem ruku, jako bych snad tím gestem mohl ten jeho pocit štěstí zastavit. „Nemůžu vám ale zaplatit moc a budete tu zatím jen na zkoušku, ano? Někdy musíme pracovat až do noci a neviděl jsem venku žádné auto. Máme na vinici ubytovnu. Můžete tam přespávat, pokud byste chtěl. Dáme tomu měsíc a pak uvidíme, jak to půjde.“ Pokud bude tahle vinice ještě za měsíc fungovat.

Virgil vehementně přikyvoval a tu ubohou kšiltovku žmoulal v rukou tak, že už se nejspíš nebude dát nosit. „Nebudete toho litovat, pane. Ne, nezklamu vás. Jsem dříč.“

„Dobře, fajn, Virgile. Vraťte se zítra, vyplníme papíry. A přineste si doklad totožnosti. V devět ráno, ano?“

Virgil nepřestal přikyvovat. „Budu tu, pane, možná ještě dřív. Budu tu v sedm.“

„V devět stačí, Virgile. A říkejte mi Graysone.“

„Ano, pane, Graysone, pane. V devět hodin. Dobře.“

Virgil, obrovský a nemotorný, se otočil, zazubil, zamával Charlotte a pak už vyrazil z kuchyně, nejspíš abych si to nerozmyslel. Mlčky jsem kuchyňským oknem sledoval, jak Virgil míří po příjezdové cestě k ozdobné bráně na hranici pozemku. Tiše jsem si pro sebe, ...

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Váhy

1. kapitola

2. kapitola