Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Whitney G.: S pozdravem Carter

Vydání první

Copyright © 2015 by Whitney G.

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2388. publikaci

Přeloženo z anglických originálů Sincerely, Carter a Sincerely, Arizona

vydaných v roce 2015

Český překlad © Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover designed by Najla Qambers of Najla Qambers Designs

Obálka Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1457-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1458-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

WHITNEY G.

S pozdravem Carter

Pro Tamishu Draperovou.

Jsi doslova ta nej nej nejlepší kamarádka, jakou si holka může přát…

Děkuju ti za nekonečná setkání a rozhovory ve Starbucksu, které vedly k napsání této knihy!

(A ano… jsem si vědoma, že název „S pozdravem Carter“ byl tvůj nápad, a jsem ti za to vděčná.)

(A ne, Chrisi Drapere, nenapíšu věnování i tobě jenom proto, že jsi její manžel… CHA.)

PROLOG

Carter

Pořád si vzpomínám, tak zřetelně, až mi z toho vstávají chloupky na zátylku, jak ta blbost začala. Alespoň z mého pohledu.

Bylo mi deset a mí rodiče – Jamesovi bydlící na Joyce Avenue 1100 – pořádali u nás doma charitativní akci. Uprostřed večeře v hodnotě tisíce dolarů se můj otec rozhodl pronést zbytečný projev.

Tenhle přes metr devadesát vysoký muž s ryzíma americkýma modrýma očima a skutečný lakomec mluvil o tom, jak chce investovat do zdravějšího jídla pro děti ve škole. Taky chtěl pomoct investovat do lepších kázeňských ideálů, protože věděl o jistém dítěti (tedy o mně), které by se nedokázalo vyhnout potížím, ani kdyby mu šlo o kejhák.

Přesto si nic z těchto ideálů nezasloužilo cedulku hovadina – to až ty další. Zvedl sklenici k přípitku všem přispěvatelům v místnosti a pronesl: „Považuju každého, kdo tu dnes je, za svého přítele. Pokud nejste přítel, jste člen rodiny a rodinu máme navěky. Hlavním důvodem, proč to říkám právě teď, je, že mě můj zesnulý otec naučil velice důležitou věc, která mi uvízla v paměti: Někteří lidé vstoupí do vašeho života z určitého důvodu, někteří na krátké období, jiní na celý život.“

Následoval hlasitý potlesk, jásot a místností se ozývaly srdečné odpovědi: „Pravda… Ryzí pravda…“ Potom se jeden starší muž ke mně sklonil a pronesl: „Tvůj otec má pravdu, víš? Pamatuj si všechno, co právě řekl.“

„A co právě řekl?“

„Řekl, že někteří lidé vstoupí do tvého života z určitého důvodu, někteří na krátké období, jiní na celý život.“ Usmál se. „Na to bys neměl nikdy v životě zapomenout.“ Mrkl na mě a odešel.

Tenkrát jsem to ještě nevěděl, ale můj otec a jeho přelétavý stoupenec prakticky předpověděli moji budoucnost…

Pár let poté, co ten projev pronesl, mu muselo dojít, že svému „důvodu“ v mém a matčině životě už učinil zadost, protože nás oba opustil. A několik let potom se rozhodla moje matka, že její „krátké období“ rodičovství skončilo, že ji už být matkou nebaví – že své pravé poslání nalezne v kuřáckých barech a kasinech. A co se týká kolonky „na celý život“, na mysl mi přišla pouze jediná osoba, která se tomu blížila.

ČTVRTÁ TŘÍDA

Carter

Milá slečno Carpenterová,

omlouvám se, že jsem včera ve třídě zlobil. Neměl jsem v úmyslu dělat rozruch a mrzí mě, že jsem vám rozbil nejlepší pera, ale nemrzí mě, že NENÁVIDÍM Arizonu Turnerovou.

Je ošklivá a fakt moc mluví. Nevím, proč ji nikdy nepošlete do ředitelny, jako tam posíláte mě. Zaslouží si být taky potrestaná. Doufám, že zítra umře, abych ji už nemusel vidět, ani tu její kovovou hubu.

S pozdravem

Carter

Usmál jsem se a podal dopis mámě. Doufal jsem, že tentokrát to bude ono – že mě nepřinutí, abych to zase celé přepsal.

Už mě unavovalo, jak mě Arizona pořád dostává do problémů a směje se tomu. Myslela si, kdovíjak není chytrá, protože zná ve škole odpovědi na všechny otázky, jenže já jsem je znal taky. Zejména díky tomu, že jsem věděl, kde naše učitelka schovává řešení, a vždycky o obědové přestávce jsem ho ukradl.

Moji rodiče se osobně znali s jejími rodiči, protože museli kvůli mně – prý jsem si „na ni zasedl“ a „rozbrečel ji“ – pořád chodit na schůzky do školy, nikdo mi však nevěřil, když jsem jim říkal, že si pokaždé začala ona.

Pokaždé si začala…

„Cartere…“ Maminka se zhluboka nadechla a zavrtěla hlavou. „Tohle je strašný dopis. Je horší než ty tři, co jsi napsal předtím.“

„Jak to? Tentokrát jsem Arizoně vůbec nenadával. Jenom jsem napsal, že chci, aby umřela.“

„Nemyslíš, že ubližuješ jejím citům, když o ní říkáš, že je ošklivá?“

„Ale ona je ošklivá.“

„Není ošklivá.“ Do místnosti vešel táta. „No, možná ta rovnátka v jejích ústech jsou, ale jako celá? Je docela roztomilá.“

„To jako myslíš vážně?“ Máma se na něj zamračila a on se zasmál.

„Promiň.“ Přišel blíž a poplácal mě po zádech. „Není hezké někomu říkat, že je ošklivý, synku. Bez ohledu na to, jak moc ho nesnášíš. Nesmíš té Arizoně dovolit, aby se ti dostala pod kůži. Tohle už je letos popáté, co ses dostal do maléru.“

„Poosmé,“ opravila ho máma. „Minulý týden ji shodil z houpačky, když byla ve vzduchu.“

Otec se na mě zadíval. „A cos provedl tentokrát?“

Neodpověděl jsem mu. Místo toho jsem sklopil oči k podlaze.

„Uprostřed písemky z matematiky vstal a řekl: ,Nenávidím tě, Arizono‘,“ odpověděla máma. „Potom té chudince sebral papír, na který psala písemku, zmuchlal ho a hodil přes třídu… Minul a náhodou srazil na podlahu učitelčina oblíbená skleněná pera.“

Táta potřásl hlavou a povzdechl si. „Prostě s tou holkou přestaň mluvit, rozumíš? Ani se jejím směrem nedívej. Musíš se ji naučit za každou cenu ignorovat. Něco mi stejně říká, že pro tebe nebude osobou ,na celý život‘. Máš ji v životě jen nakrátko, brzy odejde. Věř mi.“

„Ráda vidím, že se k tomu konečně stavíš jako dospělý.“ Máma roztrhla můj dopis a pohlédla na mě. „Ty se teď posaď, napiš milý dopis svojí paní učitelce a ještě milejší Arizoně a slib jí, že už na ni nebudeš zlý. Zkus taky vymyslet něco hezkého, co bys jí napsal. Možná by ses mohl zmínit o těch pěkných šatech, co vždycky nosí?“

Zasténal jsem, ale popadl jsem pero a začal psát.

Musel jsem napsat ještě pět dopisů, než jsem to měl správně, protože mě máma přinutila vynechat slova jako „hloupá“, „nenávidím“ a „umři“, ale kolem půlnoci už to bylo konečně dokonalé. Potom jsem si slíbil, že až zítra předám Arizoně svůj dopis, už nikdy s ní znovu nepromluvím…

Další den ve škole jsem velmi brzy položil omluvný dopis na učitelčin stůl, odešel do nejvzdálenější řady a dosedl na nejposlednější židli. Potom jsem si vytáhl domácí úkoly a pokusil se dokončit několik matematických úloh, než začne vyučování.

Počítal jsem na prstech čtyři krát sedm a uviděl Arizonu, jak si sedá vedle mě.

„Dobré ráno, Cartere,“ pozdravila.

Předstíral jsem, že ji neslyším.

„Cartere?“ Poklepala mě po rameni a já jsem zapsal na papír dvacet osm.

„Haló?“ Poklepala mě ještě silněji. „Cartere? Cartere?“

„CO JE?“ Konečně jsem se na ni podíval.

„Nemáš pro mě dneska něco? Něco milého a důležitého?“ Usmála se tou svou velkou kovovou hubou.

Fuj. Je tak hnusná… „Ne.“

„Nepřinutila tě máma, abys mi napsal další omluvný dopis?“ Založila si ruce. „Protože přesně to dnes ráno říkala po telefonu mojí mámě.“

„No, ta tvoje máma musí být hluchá a blbá, protože jsem pro tebe nic nenapsal.“

„Cože?“ Zalapala po dechu. „Odvolej to, nebo to na tebe prásknu!“

„Tak do toho, práskni!“ Pokrčil jsem rameny a čekal, jestli zvedne ruku a poví to na mě jako vždycky.

Nezvedla ji. Jenom na mě zírala. Potom sáhla do kapsy a hodila na moji lavici složený papír.

Chtěl jsem ho zmuchlat do kuličky a mrštit jí ho přímo do obličeje, jak jsem to měl udělat včera, místo toho jsem ho však otevřel a četl.

Milý Cartere,

omlouvám se, že jsem tě včera přinutila zlobit a že jsi kvůli tomu rozbil pera slečny Carpenterové, ale nemrzí mě, že tě NENÁVIDÍM. Jsi ošklivý a fakt moc mluvíš. Proto tě vždycky dostanu do problémů, protože neumíš zmlknout a myslíš si, že všechno víš, ALE NEVÍŠ! Opravdu si přeju, aby tě už brzy srazil autobus, protože stojíš za hovno. Za VELKÉ hovno.

Bez pozdravu

Arizona

Ten samý den se z nás stali nejlepší kamarádi…

1. SKLADBA: Blank Space (3:47)

Carter

SOUČASNOST

Sex už mi nestačí…

Zavrtěl jsem hlavou, zatímco Emily, moje současná přítelkyně, běhala na pláži kolem mě. V jasně červených bikinách se usmívala, stříkala na mě vodu a sbírala žárlivou pozornost poblíž stojících chlapů. Čas od času, když jsem jí úsměv oplatil, si odmotala foťák ze zápěstí a postavila se vedle mě. Zvedla ho vysoko nad nás a zapištěla: „Čas na selfie! Nejroztomilejší pár na světě!“

Abych byl upřímný, zvenčí je všechno na téhle ženské téměř dokonalé. Se světle zelenýma očima a plnými měkkými rty je neskutečně nádherná. Má nakažlivý smích, který dokáže přimět k úsměvu i toho největšího mrzouta, a podobný smysl pro humor jako já. Je přirozeně temperamentní, takže i cizí člověk při prvním setkání s ní uvěří, že je ta nejlepší kamarádka, a její touha po sexu je za zavřenými dveřmi skoro stejně silná jako moje.

Jenže tím její příjemné vlastnosti končí a já jsem na to bohužel přišel moc pozdě.

Pár měsíců potom, co jsme spolu začali chodit, se začala ukazovat její pravá povaha. Zaprvé jsem zjistil, že její přirozeně temperamentní osobnost není vůbec „přirozená“, že je to vedlejší efekt nelegálních psychostimulantů, kterých často brala velké dávky. Zadruhé mi, kdykoli jsme nebyli spolu, každou hodinu psala zprávu: „Chybíš mi, zlato. Kde jsi?“ Pokud jsem jí neodpověděl do tří minut, poslala další zprávu: „Jsi mrtvý? JSI MRTVÝ?“ A posledním důvodem, proč tenhle vztah rozhodně ukončím spíš dříve než později, je její nový divný sexuální fetiš: před i po sexu ráda leze po pokoji po všech čtyřech a vrní jako kotě. Dokonce mňouká, když se udělá.

Jsou věci, které prostě dlouhodobě nesnesu…

„Hej, ty!“ Emily po mně stříkla vodu a probrala mě z myšlenek. „O čem tam přemýšlíš?“

„O spoustě věcí…,“ přiznal jsem.

„Proto tě mám ráda, Cartere.“ Usmála se. „Neustále jsi ponořený hluboko v myšlenkách, přemýšlíš o důležitých věcech…“ Zvedla nad nás foťák. „Hluboce zamyšlené selfie!“

„Jasně…“ Počkal jsem, dokud necvakla fotku. „Připravená zamířit zpátky?“

„Skoro! Dej mi pět minut. Chci se brodit kousek dál a ještě naposledy cítit vlny na své hrudi.“

Přikývl jsem a sledoval ji, jak vklouzla do oceánu – vábila mě, ať se k ní připojím, ale jen jsem se přinutil na ni usmát a zůstal stát. Pořád jsem přemýšlel a uvažoval, proč jsem nikdy s žádnou ženou, se kterou jsem chodil, nedokázal překonat hranici šesti měsíců – proč jsem v sobě nikdy nenašel dost síly, abych s ní zůstal další vteřinu.

„Fajn!“ Emily se připojila ke mně na břehu. „Už jsem připravená se vrátit, jestli chceš, Cartere. Vím, co máš ve skutečnosti na mysli…“ Přitiskla mi ruku do rozkroku. „Mňau.“

Ježíši.

Odsunul a sevřel jsem její ruku a vedl ji zpátky k sobě domů.

„Nezajedeme zítra do parku Everglades, co říkáš?“ zeptala se.

„Myslím, že bysme si o tom měli promluvit zítra… Vlastně si musíme promluvit o spoustě věcí.“

„Hmm.“ Sevřela mi ruku. „To zní, jako že mě k sobě konečně pustíš a prozradíš mi všechna svá hluboká, temná tajemství…“

„Žádná hluboká, temná tajemství nemám.“

„No, ať už chceš zítra mluvit o čemkoli, nebudeme o tom mluvit U Gayle, jo?“

„Cože?“ Pohlédl jsem na ni a povytáhl obočí. „Proč ne?“

„Protože i když vím, že máš rád jejich jídlo – a já taky – to místo nesnáším. Jako sedět tam, víš?“

„Vlastně ne.“

„Prostě mám pocit, že to není to pravé místo pro nás jako pár, víš? Každý pár potřebuje vlastní místo, ze kterého je na větvi. Když už o tom mluvím, napadlo mě, že musíme dát na Facebook víc našich společných fotek. Já tam zítra hodím ty, co jsem dnes pořídila. Co říkáš na popisek: „Bože, můj kluk mě jako překvapení vzal na výlet na pláž? Hashtag miluje mě, hashtag nežárli, hashtag vždy za mě utrácí peníze.“

„Pláž je zdarma…“

Nevšímala si mé poznámky a dál žvanila, nakonec přešla od našich profilů na sociálních sítích k tomu, jak moc si na mně chce večer zarajtovat, jenže sotva jsme vkročili ke mně domů, svalila se na postel a usnula.

Ulevilo se mi. Vzal jsem si z lednice pivo a opřel se o kuchyňskou linku. Musím si promyslet zítřejší rozchod. Potřebuju to udělat krátce, rychle a jít přímo k věci.

„Není to tebou, je to mnou…“ „Prostě si nejsem jistý, jestli jsem opravdu ten muž, kterého hledáš…“ „Hele, podívej, jde o to podivné hraní si na kočku, co děláš…“

Ne, ne… Musím být diplomatický… Hmmm…

Vygooglil jsem si „Nejlepších deset způsobů, jak se s někým rozejít“, jenže vyhledávač selhal a místo toho se objevil příchozí hovor. Volala mi nejlepší kamarádka Arizona.

„Ahoj?“ Zvedl jsem to.

„Mňauuuu…,“ zašeptala. „Mňauuu… mňau!“

„Jdi do háje, Ari.“

Zasmála se. „Děláš teď něco? Neruším tě při něčem?“

„Vůbec ne.“ Vešel jsem do ložnice a zaklepal na zeď, abych zjistil, jestli se Emily probudí. „Právě jsem se vrátil z pláže. Emily usnula, sotva jsme dorazili.“

„Nesnědla moc šanty? Mně se to stává pořád.“

„Máš důvod, proč mi sakra voláš, Ari?“

„Mám.“ Zasmála se. „Mám.“

„Chceš se o něj podělit, než zavěsím?“

„Jo… Myslím, že se dnes konečně chci se Scottem vyspat.“

„Fajn. Tak se dnes konečně se Scottem vyspi.“

„Ne, ne, ne…“ Její tón zvážněl. „Prostě si nejsem jistá, jestli mám, nebo ne, víš? Mám takovej divnej pocit…“

„Jakej pocit?“

„Že to není dobrej nápad, že není správná doba.“

Povzdychl jsem si. Kdykoli Arizona uvažuje, že se vyspí s chlapem, potřebuje kvůli tomu pořádat vnitřní šetření. Všechno musí být poměřováno z hlediska rizik a výnosů, až po „sílu polibků“, „průměrnou délku a kvalitu schůzek“ a „faktor dlouhodobého vztahu“. Přestože to popírá, vím, že má v telefonu uloženou tabulku, do níž si značí všechny tyhle směšné faktory, a že si pokaždé zakládá novou, když s někým začne randit.

„Hele,“ řekl jsem, „jestli s ním nechceš spát, tak s ním nespi. Řekni mu, že ještě nejsi připravená.“

„Myslíš, že mu to nebude vadit? Jsme spolu už osm měsíců.“

„Cože?“ Málem jsem se zadusil pivem. „Už je to osm měsíců?“

„Už chápeš? Jde o to, že vím, že on má pocit, že k tomu dnes dojde, protože jsem to nepřímo naznačila, ale… Nevím. Nejsem si jistá, jestli mi za to riziko stojí. Nechci se znovu spálit…“

„Počkej minutku.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Kde právě teď jsi?“

„Ve Scottově bytě.“

„A kde je k čertu on?“

„Šel do lékárny koupit kondomy.“

„Aspoň má srdce na pravým místě…“ Obrátil jsem oči v sloup. „Teď ale vážně, jestli si nejsi stoprocentně jistá, pověz mu to, cos řekla právě mně. Bude to muset pochopit.“

„A jestli ne?“

„Najdi si někoho, kdo to pochopí.“

„Jasně,“ vydechla. „Stále přemýšlíš o tom, že se o tomhle víkendu rozejdeš s Emily, nebo ještě zkusíš, jestli to bude fungovat?“

„Ne.“ Došel jsem ke dveřím ložnice a zavřel je, než jsem rozvedl odpověď. „Je rozhodně konec. Už k ní nic necítím a jsem příšerně unavenej ze všech těch hádek, z jejího nevypočitatelnýho bláznivýho chování a z pocitu, že s ní musím být přesně co hodinu v kontaktu.“

„Je to už tvůj čtvrtej rozchod za rok. Myslím, že je na čase, abys dal vztahům na chvíli pokoj.“

„Žádnej strach,“ odpověděl jsem. „Už jsem konečně akceptoval, že nejsem typ na vztahy, a od zítřka dám svůj nezadanej status jasně najevo. Stejně potřebuju být volnej a užívat si, než půjdu na práva.“

„Takže mi říkáš, že tohle léto z tebe bude děvkař?“

„Jen to naznačuju.“ Usmál jsem se. „To je rozdíl.“

„Ve skutečnosti není… Ach! Musím jít! Scott právě zastavil před domem. Zavolám ti zítra. Čau!“

Zavěsil jsem a popadl z lednice další pivo. Jak jsem zavíral dveře, kolem hlavy mi proletěl talíř – jen centimetry od mého ucha. Narazil do zdi a roztříštil se na podlahu.

„Co to –“ Otočil jsem se a spatřil Emily se zarudlým obličejem. „Co to s tebou sakra je?“

„Se mnou?“ Hodila po mně další talíř a minula. „Co je sakra se mnou? Co je do prdele s tebou?“

„Jenom jeden z nás teď používá talíře jako potenciální vražednou zbraň…“

„Ty se se mnou chystáš zítra rozejít? Pár dní před koncem školy?“

„Jestli řeknu jo, přestaneš po mně házet ty zatracený talíře?“

Hodila ještě jeden. Přistál blízko sporáku. „Myslela jsem, že spolu v létě pojedeme na dovolenou! Měla jsem v plánu tunu selfíček a sexu, ale ty jsi najednou ochotný to zahodit? Prostě jenom tak?“ Mluvila rychleji než kdy jindy. „Vím, že ti pořád posílám zprávy, ovšem jenom proto, že mám o tebe starost a mám tě moc ráda. Mým hlavním oborem je žurnalistika, takže vidím příběhy, ze kterých by ti vybuchla hlava… Lidi tam venku umírají každý den, Cartere. Každý den.“

„Fajn…“ Zavrtěl jsem hlavou. „Kolik přesně adderallu sis dnes vzala?“

„Když odložím naši dokonalou budoucnost stranou, ...

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

PROLOG

ČTVRTÁ TŘÍDA

1. SKLADBA: Blank Space (3:47)