Miroslav Beblavý

NOVÁ ŠĽACHTA

Papalášstvo od Mečiara po Matoviča

Ukážka z elektronickej knihy

Text © 2020 by Miroslav Beblavý

Illustrations © 2020 by Martin Shooty Šútovec

Design © 2020 by studio ONAONAONA

Slovak edition © 2020 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-7638-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Kačková:

Tak čo poviete na posledný článok...

o novej šľachte? Že už ako my teraz sme vraj nová šľachta.

Potkanová:

Nuž, veď šľachta sme.

Ivan Stodola:

Čaj u pána senátora

Úvod

Koncom decembra 2010 som sa vracal s celou rodinou z východného Slovenska. Boli sme na Vianoce navštíviť svokra a švagrovcov pri Michalovciach. Kým sme sa dostali k Nitre, zotmelo sa. Na inak prázdnej diaľnici zúrila snehová búrka, a tak som spomalil. Nedostatočne. Hoci autá Národnej diaľničnej spoločnosti odhŕňali bez prestávky, na krátkom úseku medzi Nitrou a Sereďou vietor rýchlo nafúkal na cestu nové snehové jazyky. Kým sa odhŕňač stihol vrátiť, počkali si ma.

V rýchlosti asi 90 km/h som nabehol na jazyk a na pár sekúnd som stratil kontrolu nad autom. Jediné, čo som dokázal, bolo skúšať brzdiť. Nepomohlo. Vzadu sedeli pripútaní v sedačkách moji synovia – Paľko mal šesť rokov, Janko rok. Len niekoľko minút predtým Janko začal od únavy a nudy plakať a moja manželka Ema za jazdy preliezla k nemu, aby ho utíšila. Nestihla sa pripútať.

Nasledujúcich desať sekúnd si budem pamätať do konca života. Auto sa kĺzalo po krajnici. Ema sa stihla zaprieť nohami o predné sedačky a niečoho sa zachytiť. Diaľnica plynulo prechádzala do zasneženého poľa. Pri troche šťastia sme mohli len vybehnúť z cesty a pomaličky zastaviť. Auto by sme potom s drobnými odreninami vrátili späť na cestu.

Mali sme však smolu. Namiesto postupného skĺznutia do snehového vankúša nás zastavil hlboký výmoľ na kraji cesty. Auto doň narazilo podvozkom v rýchlosti pravdepodobne okolo 50 – 60 km/h a prudko zastalo. Rovnako prudko, ako keby skončilo v múre.

Manželka si udrela hruď a skončila s pomliaždeninou. Airbagy mi zlomili okuliare a trochu ma poudierali. Deti boli v poriadku – až na jednu kvapku krvi, ktorá Jankovi vytiekla z nosa ako v zlom filme. A jeho topánočku. Našiel som ju tri metre od predných dverí a nikdy sme nezistili, ako sa tam zo zavretého auta dokázala dostať.

Sanitka prišla a odišla, chvalabohu, naprázdno. Odťahovka bola na ceste, aby nás odviezla do Bratislavy. Medzitým sa objavilo policajné auto. Policajt si ma posadil do zadnej časti služobnej dodávky a dal mi fúkať. Keď zistil, že som nepil a nikto nie je zranený, informoval ma, že ide o takzvanú malú dopravnú nehodu. Ak si priznám chybu, spíše záznam, dostanem pokutu 200 eur a vec je vybavená.

Navonok pokojne som odovzdal občiansky aj vodičský preukaz, no vnútri som sa triasol. Len pár minút predtým som v ruke držal synovu topánočku. Pripomínala, že moji najbližší a najmilovanejší sa mohli ťažko zraniť, možno aj umrieť. Samozrejme, dalo sa argumentovať, že som nešiel bezhlavo a spomalil už pred šmykom. Že kto mal tušiť, že na inak čistej diaľnici bude zrazu snehový jazyk. Svedomie však hovorilo jasne – mal som za nich zodpovednosť a zlyhal som. Iní vodiči dávali zjavne väčší pozor a svoje rodiny doviezli domov bezpečne.

Policajt sa ma zrazu spýtal, či som poslanec Národnej rady. Prikývol som. Znechutene prestal písať a vrátil mi dokumenty. Spáchal som „len“ priestupok a poslanci mali priestupkovú imunitu. Pokiaľ som nemal v krvi alkohol, nemohla sa ma ruka zákona dotknúť.

Spraviť chybu a zostať bez následkov je predsa obludné. Cítil som potrebu pokánia, aby som sa tak nehanbil sám pred sebou. A tak som policajtovi povedal, že na zaplatení pokuty trvám. Najprv mi tvrdil, že to nejde, ale na moje naliehanie nejaký spôsob našiel. Šesť mesiacov po zložení prvého poslaneckého sľubu som zaplatil asi najväčšiu pokutu v živote.

Nechcem predstierať, že som Pán Dokonalý. O niekoľko mesiacov som prekročil povolenú rýchlosť, no policajt hneď spoznal moje meno, bez slova mi odovzdal doklady a vrátil sa do služobného auta. Mať úplne legálne drobné výsady je príjemné – aj keď viete, že sú nesprávne.

Priestupkovú imunitu sme v roku 2012 na záver Radičovej vlády zrušili. Spomienka na zimnú noc na diaľnici vo mne zostala. Uvedomil som si, že ak človek spraví chybu, nemôže mať kartičku, ktorá ho zo všetkého vyseká. Skutky majú mať dôsledky a zákon musí platiť pre všetkých.

Polovica mojej osobnosti bola vždy rozumná, racionálna a ekonomická. Mám docentúru z verejnej politiky, napísal som desiatky vedeckých kníh a článkov. Venoval som sa sociálnej politike, školstvu, verejným financiám. Ľudia si najviac pamätajú, ako sa mi v parlamente podarilo zlacniť hypotéky a ušetriť im viac ako sto miliónov ročne. Vďaka doktorátu z ekonómie a viacerým pobytom na zahraničných univerzitách si ma ľudia zaraďovali do rovnakej skupiny ako Ivana Mikloša či Ľudovíta Ódora. Suchých, ale odborne zdatných ekonómov.

No zneužívanie moci od mladosti prebúdza moju druhú, emocionálnu a bojovnú polovicu. Táto kniha je o papalášstve a boji s ním. Samozrejme, papalášstvo je len časť toho, ako sa na Slovensku zneužíva moc. Venoval som sa aj veľkým korupčným prípadom a tunelovaniu v sociálnych podnikoch, školstve, zdravotníctve či na Finančnej správe, kde spolu išlo o stovky miliónov, možno aj o miliardu eur. Sú to veľké a zaujímavé prípady, ale tu o nich nepíšem.

Prečo venujem radšej celú knihu „blbostiam“, ako sú papalášske majáky na autách, Kollárov plagiátorský diplom či Figeľov ultralacný byt?

V prvom rade preto, že podrobný príbeh slovenského ponovembrového papalášstva ešte nikto nenapísal. Po revolúcii si mnohí mysleli, že slovo známe z čias komunizmu v nových slobodných podmienkach o pár rokov zmizne. V demokracii predsa nebudú rovní a rovnejší ani donebavolajúce zneužívanie funkcií mocnými. A keď nebudú papaláši, nebude treba ani slovo na ich pomenovanie.

No nezmizli. Ako som písal knihu, jednotlivé prípady z novín sa mi spájali a zrazu na mňa pozeral celý systém. Systém, kde tí, čo sa nehanbia a majú moc, žijú aj v roku 2020 v inom svete ako my ostatní. Vo svete, kde mesačný nájom za byt v Bratislave môže predstavovať 20 eur. Kde si takmer štyri tisícky ľudí vybavili povolenie zaparkovať svoje auto kdekoľvek. Kde dostanete doktorát na podnose ako odmenu za službu vlasti.

Aj keď sme niektoré bitky vyhrali, papalášstvo je dnes v slovenskej politike zakorenené ešte hlbšie ako v roku 1990. Najmä za dvanásť rokov Smeru sa z mnohých úchyliek stal normál, ktorý často prevzala aj „protikorupčná“ vláda Igora Matoviča.

Každý politik aj novinár vám potvrdí, že bežný občan nerozumie kauzám, v ktorých ide o viac ako tri či štyri nuly. No vie, aké svinstvo je, keď ožratý poslanec Cuper zrazí na rovnej ceste dopravnú značku, nabúra niekomu auto, a policajti ho musia nechať odísť s vodičákom a bez trestu.

Papalášstvo má na dôveru verejnosti k politike a správe štátu často horší vplyv ako veľká korupcia. Ak politické a spoločenské elity nie sú schopné urobiť si základný poriadok a byť aspoň do určitej miery vzorom pre občanov, ťažko uveriť, že dokážu upratať oveľa zákernejšiu a hlbšie zakorenenú veľkú korupciu.

Od samotných papalášov aj niektorých intelektuálov som často počul, že ľudia a médiá na Slovensku sú kauzičkami zneužívania moci posadnutí a potom nezostáva čas na verejnú diskusiu o oveľa podstatnejších veciach. Nemyslím si, že sme papalášstvom posadnutejší ako iné národy. Vo Veľkej Británii začiatkom koronakrízy na jar 2020 blízky poradca premiéra Johnsona cestoval s rodinou niekoľko sto kilometrov za rodičmi napriek vládnym výzvam, aby ľudia sedeli doma. Neporušil žiadny zákon, a napriek tomu už z pocitu, že existujú dvojaké pravidlá pre bežných ľudí a tých „hore“, vznikol asi najväčší škandál celej krízy. V Rakúsku samotný prezident Alexander Van der Bellen išiel v rovnakom období úplne legálne do reštaurácie, ale zostal v nej sedieť aj po večierke, ktorú úrady stanovili na 23:00. Bol z toho veľký škandál a musel sa ospravedlniť. A írsky eurokomisár Phil Hogan musel dokonca podať v septembri 2020 demisiu „len“ preto, že išiel na golfovú seansu, ktorá bola v rozpore s predpismi. Na Slovensku počas prvej vlny pandémie zavreli všetky reštaurácie a bufety, ale ten parlamentný zostal otvorený. Novinári a čitatelia trochu pošomrali. V porovnaní s tým, čo by podobný krok vyvolal inde, to bol miniškandálik, ktorý si väčšina z nás poriadne ani nevšimla. Sme až príliš tolerantní, možno aj preto, aby sme sa z množstva prešľapov nezbláznili.

Keby sme spravili medzi ľuďmi prieskum, kto má na Slovensku najpapalášskejšie postavenie, na prvom mieste by asi skončili poslanci. V nasledujúcich kapitolách zistíte, že práve oni sú často pod najprísnejšou verejnou kontrolou a najväčším mediálnym tlakom. Skutočné vrcholy nájdeme skôr v tmavých zákutiach, kam oko mimovládnych organizácií, SME, N-ka či Plus 7 dní ani nedovidí.

O Gorile či Ficovej korupčnej kariére už vznikli vynikajúce knihy. Ďalšie určite vyjdú o Kočnerovi. Ja vás, naopak, pozývam ponoriť sa do hlbín papalášstva. Cez spleť káuz a kauzičiek nazrieme do sveta, v ktorom si naši papaláši užívajú svoje miestečko na vrchole pyramídy. Niekedy sa zasmejete, často budete zúriť. Ručím však, že sa nestihnete nudiť.

AKO

STRATIŤ

POSLANECKÚ

IMUNITU

A ZOSTAŤ

BEZ

TRESTU

Kapitola I

Chceli by ste vedieť, ako som k tým šatám prišiel, čo?

Dal si ich ušiť poslanec Podhradský. Všetko prvotriedne.

Len pre tučného boli úzke. Pre vášho budú celkom dobré.

Nie je ešte natoľko vytučnený. To preto, lebo Podhradský

sedí už hodne dávno pri mastnom hrnci.

Július Barč-Ivan:

Mastný hrniec

Nič nedefinuje poslanca Národnej rady Slovenskej republiky v očiach verejnosti tak ako imunita. Možnosť beztrestne porušovať zákony je fascinujúca pre každého z nás. Aj v americkej hre Monopoly existuje karta „Dostať sa zadarmo z väzenia“.

V roku 1918 sme v Československu zrušili všetky šľachtické tituly a privilégiá a odvtedy sme si pred zákonom všetci rovní – aspoň na papieri. Jediné privilégium, ktoré zostalo, je imunita. Na jej získanie človek nemusí pracovať ani zbohatnúť, dokonca ani vyhrať voľby. Stačí len byť v správnom čase na „správnej“ kandidátke.

Poslanecká imunita sa stala prvýkrát verejnou témou po voľbách v roku 1998, keď po porážke Vladimíra Mečiara nastúpila široká vláda vedená Mikulášom Dzurindom a jeho Slovenskou demokratickou koalíciou (SDK).

Len pár mesiacov po voľbách čelila nová koalícia škandálu. Do parlamentu sa za SDK dostal aj istý Peter Ďuračka. Bratislavský komunálny politik bol verejnosti úplne neznámy. Svetlá reflektorov naňho zasvietili, keď vo februári 1999 pod vplyvom alkoholu šoféroval v Bratislave auto a zrazil sa s taxikárom. Privolaní policajti chceli dať Ďuračkovi fúkať, ale on údajne vytiahol poslanecký preukaz a vyslovil legendárnu vetu: „Môžete mi vyfajčiť môj ctený poslanecký k****.“ 1

Ďuračka dnes tieto slová vehementne popiera a dôkaz, že ich naozaj vyriekol, neexistuje. Verejná mienka mu však farbistú vetičku pripisuje a nikto nerieši, ako to bolo naozaj. Údajný výrok bol síce vulgárny, ale možnosti orgánov činných v trestnom konaní pomenoval vecne správne. Článok 78 vtedy znel: „Poslanca nemožno trestne ani disciplinárne stíhať, ani ho vziať do väzby bez súhlasu Národnej rady Slovenskej republiky.“

Vládnuca Slovenská demokratická koalícia Ďuračku veľmi rýchlo presvedčila, aby sa vzdal mandátu a stiahol z politiky. Do väzenia sa nakoniec ako jeden z mála politikov dostal o pár rokov neskôr za útok na policajta. Už svojím prvým škandálom však otvoril tému, ktorá slovenskú politiku neopustila dodnes a stala sa asi najväčším symbolom papalášstva. Poslaneckú imunitu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Úvod

Kapitola I