Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Janet Morgan 1984, 2017

Cover design Micaela Alcaino © HarperCollins Publishers Ltd. 2017

Cover photograph of Agatha Christie in 1922 © Christie Archive Trust

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o., 2020

Translation © Katarína Bukovenová, Jana Báliková 2020

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Venované Sheile

Predslov

Túto spoluprácu nik neočakával.

V roku 1981 sa dcéra Agathy Christie Rosalind, manželka Anthonyho Hicksa, konečne nechala prehovoriť, aby vydavateľstvu Collins, ktoré vydávalo knihy jej matky, dala poverenie zostaviť životopisnú knihu a jej autorovi umožnila neobmedzený prístup k rodinným archívom. Pani Hicksová sa tomu roky bránila; tak ako jej matka sa nazdávala, že za spisovateľa by malo hovoriť dielo a kontext či motívy jeho tvorby sú pre čitateľov irelevantné. A tak ako jej matka, aj Rosalind si cenila súkromie; ak by sa narušilo, všetko, čo malo pre ňu cenu, by sa stalo verejným majetkom.

V prípade tak dobre a celosvetovo známej autorky ako Agatha Christie, mena, ktoré sa (na Rosalindino zdesenie) stalo značkou, bolo však nádejať sa, že dvere k nej ostanú navždy zamknuté, nerealistické. Napokon, Agatha Christie bola takou známou spisovateľkou, že jej prvá kniha pre vydavateľstvo Collins Vražda Rogera Ackroyda (The Murder of Roger Ackroyd) bola v roku 1934 spolu so Shakespearovou hrou Ako sa vám páči a novozákonnými Evanjeliami vybraná medzi prvé nahrávky kníh v Británii pre nevidiacich. Bolo jasné, že raz by niekto musel preniknúť dovnútra. Bude však toto rozhodnutie ešte na pani Hicksovej alebo ho odkáže svojmu synovi Mathewovi Prichardovi, jedinému vnukovi Agathy Christie?

Pani Hicksová chápala tichú dohodu medzi Agathou Christie a jej čitateľmi. Vážila si pohodlie, ktoré jej poskytovalo finančné zabezpečenie, a preto považovala za svoju povinnosť chrániť integritu matkinho diela, trávila hodiny korešpondenciou s agentmi a vydavateľmi, korektúrami, posudzovaním knižných obálok, filmových, televíznych a rozhlasových scenárov, opravovaním chýb v recenziách. Práva so sebou niesli zodpovednosť. Odmietala zaviazať sa nevkusným podobám komerčného zneužívania – napríklad žiadosti schváliť výrobu šálok s Poirotovými fúzmi –, príležitostnú poctu však povolila. (Istá pozoruhodná nikaragujská pamätná známka zobrazuje malé sivé mozgové bunky Hercula Poirota, vynárajúce sa z temena jeho hlavy.) Najkrajnejšej invázii, autorizovanému životopisu, však húževnato odolávala.

Čo priviedlo pani Hicksovú k zmene názoru? V roku 1979 preletela cez jej obranné opevnenie vymrštená bomba. Ostreľovanie a dobývanie pomocou často absurdných špekulatívnych životopisov, ktoré sa zameriavali najmä na epizódu z decembra 1926, keď pani Christie zmizla zo svojho domu v grófstve Surrey, trvalo roky. Ako neskôr vo Vlastnom životopise Agatha napísala, bola vyčerpaná po smrti matky a z následného vypratávania jej domácnosti a rozrušená z priznania manžela Archieho, že miluje inú ženu. Jej útek, o ktorom sa v knihe nezmieňuje, bol únikom. O jedenásť dní ju našli v hoteli Hydropathic v meste Harrogate, kde jej totožnosť potvrdil jej manžel.

Kathleen Tynanová spracovala tento príbeh do podoby chytrého, i keď netaktného filmového scenára Agatha (1979). Zápletkou, založenou na senzačných novinových správach z roku 1926, bola teória, že svoje zmiznutie pani Christie zaranžovala tak, aby vyústilo do obvinenia z vraždy. Film naznačoval, že Agatha sa zamýšľala zabiť spôsobom, ktorý by uvrhol podozrenie na slečnu Neeleovú, ženu, do ktorej sa Archie zamiloval a neskôr sa s ňou oženil. Keby vtedy slečnu Neeleovú usvedčili z vraždy, bola by odsúdená na smrť obesením. Táto zlátanina – hmlisté rašeliniská, policajti v prilbách, parné lokomotívy, veľkolepý kúpeľný hotel, perlové náhrdelníky, štýlové klobúčiky cloche (v tvare zvona, pozn. prekl.), reportéri vykrikujúci texty telegramov a skvelé výkony Vanessy Redgraveovej ako Agathy a Dustina Hoffmana ako jej záchrancu – mala úspech. Taký veľký, až sa rodina obávala, že tomu celému ľudia začnú veriť.* Rosalindine námietky zosilneli. Verila v spravodlivé zaobchádzanie s ľuďmi a hnevala sa, že sa jej matka v období, keď bola očividne najzraniteľnejšou, stala terčom výsmechu bezcitných a bezohľadných ľudí. Rosalind požiadala o súdny zákaz uvádzania filmu. Žiadosť bola zamietnutá. Agatha Christie zomrela ešte v roku 1976. Rodine pripomenuli anglické libelové právo: „Mŕtvym nejde ublížiť na cti.“

V tomto prípade nebolo treba brániť Agathinu povesť spisovateľky, ale ľudskej bytosti. Čo sa však v decembri 1926 stalo? Samotná Agatha vo Vlastnom životopise, ktorý písala v 50. a 60. rokoch minulého storočia, záhadu objasniť nedokázala – nebola toho schopná dokonca ani s pomocou psychiatrov –, Rosalind teda musela pátrať sama. Bola to neľahká úloha, najmä preto, že uplynulo toľko času. Rosalind mala len sedem rokov, keď jej matka počas jednej zimnej noci odišla z domu, ktorý sa krátko nato zaplnil policajtmi. Záhradu obsadili novinári, za plotom sa tlačili zvedavé davy, služobníctvo bolo vystrašené a jej otec prenasledovaný. Päťdesiat rokov neexistovalo vysvetlenie. Chcela a zároveň nechcela ho poznať. Živí sú rovnako zraniteľní ako mŕtvi.

Sama to Rosalind dokázať nemohla. Potrebovala niekoho nezasväteného, s odstupom. Neviem, kto navrhol mňa. Domnievam sa, že to bol Rosalindin manžel, láskavý vzdelaný a zábavný Anthony Hicks. Poznal  môj spôsob vyjadrovania, čítal články, ktoré som písala pre literárnu prílohu Timesov, a som presvedčená, že pochopil rolu dychtivej pozorovateľky a vnímavej žurnalistky, ktorú som zohrala, keď ma požiadali redigovať Denníky bývalého ministra vlády Richarda Crossmana. Tieto denníky, pripomínajúce labyrint, boli pôvodne diktované a sám Crossman ešte za svojho života prvý zväzok skrátil a usporiadal pre publikovanie. Mojou úlohou bolo okrem základných redakčných prác posúdiť pravdivosť jeho upravenej verzie, pričom nešlo ani tak o udalosti a ľudí, ktorých opisoval, ako o dojmy z nich, ktoré zaznamenal pomerne nedbanlivo. Čo sa týka neskorších zväzkov, pripravených na publikovanie po Crossmanovej smrti, zodpovednosť za oboje padla na mňa.

Nečakané spojenie. Skutočnosť, že táto vytúžená zákazka by mala byť zverená spisovateľke, ktorá nemala skúsenosti ani s písaním životopisov, ani detektívok, vyvolala prekvapenie a v niektorých kruhoch dokonca podráždenie. Pri spätnom pohľade si myslím, že to, v čo Agathina rodina dúfala, bolo jednoducho nájsť niekoho so zdravým úsudkom, kto zhromaždí a posúdi fakty – tak, ako by sa úzkostlivý pacient či účastník sporu zverili do rúk lekárovi alebo právnikovi.

Mala som o túto spoluprácu záujem, lebo napísať životopis mi pripadalo ako výzva. Snažiť sa zachytiť a zobraziť niečí život. Pochopiť nielen to, čo mi povedia, ale aj prečo. Udržať kurz v silnom prúde. Spomenula som si na hrozivý výrok Philipa Williamsa, životopisca Hugha Gaitskella: „Počkajte, kým umrie vdova.“ V tomto prípade to bola stále veľmi živá dcéra. Mohli sme spolu síce uzavrieť dohodu, že do textu, ktorý som sa chystala publikovať, nebude zasahovať, no pokušenie ovplyvniť určité pasáže pre ňu muselo byť neodolateľné. Svoju úlohu tu zohráva aj skutočnosť, že keď Rosalind súhlasila s autorizovaným životopisom Agathy, bola v rovnakom veku ako jej matka, keď sa rozhodla Vlastný životopis napísať. Mal to byť Agathin život taký, ako ho videla sama Rosalind, pričom predvídala budúce verzie, s ktorými by nesúhlasila a možno by ich považovala za absurdné.

O nesmiernej posadnutosti, s akou sa o zmiznutie Agathy Christie zaujímalo obrovské množstvo ľudí, som vtedy vôbec netušila. Ako dieťa som čítala jej detektívne príbehy v zeleno-pruhovaných brožúrach z vydavateľstva Penguin (a mala radšej Michaela Innesa) a predtým, ako som sa stretla s jej rodinou v Greenwayi v Devone, aby sme prebrali ponuku na napísanie životopisu, som si narýchlo prelistovala niekoľko jej románov a prečítala jej Vlastný životopis. Nemala som však potuchy, že na každom kroku narazím na zádrh. Na jej zmiznutie. Zmienila som sa o ňom nie preto, aby som naň upozornila, chcela som predovšetkým vysvetliť, čo viedlo pani Hicksovú k autorizovaniu životopisu, a tiež poukázať na to, že v širšom zhrnutí života Agathy Christie bola táto záležitosť pomerne bezvýznamnou.

Tento životopis obsahuje najdôkladnejšiu rekonštrukciu udalostí z decembra 1926 aj s následkami, akú som bola schopná zostaviť. Rosalindini priatelia a rodina ma varovali, aby som s ňou celú záležitosť nepreberala, pokiaľ nebudem vedieť, čo presne sa chcem spýtať. „Bude o tom hovoriť len raz.“ Tak tomu však nebolo. Počas mojej druhej návštevy a zároveň prvého dlhšieho pobytu v Greenwayi vytiahla Rosalind z kabelky list matkinej sekretárky a spoločníčky Carlo s opisom udalostí. Na stole bol čaj a za ním krb, v ktorom znepokojujúco blčalo. Zo strachu, že list viac neuvidím, som si ho s patričnou dávkou záujmu a nenútenosti prečítala a vložila do vrecka.

O niekoľko mesiacov som sa chystala toto obdobie Agathinho života vysvetliť, sledovať ju zo Surrey do Yorkshiru a vložiť do kontextu to, čo sa jej stalo, s tým, čo bolo pred tým a po tom. Ako sa neskôr dočítate, niektorí z tých, ktorí pri tom vtedy boli, vrátane ľudí v hoteli Hydropathic v Harrogate, sa už o svoje spomienky dokázali podeliť. Vyvrátili sme pretrvávajúce mýty, zvlášť údajnú odpoveď pani Christie reportérovi, ktorý ju na schodisku oslovil s otázkou, či je Agatha Christie: „Áno, ale stratila som pamäť.“ V rámci práce na tomto životopise som mala možnosť čítať neskrátený koncept memoárov zmieneného reportéra, kde pripustil, že rozhovor si vymyslel.

Novinárska kačica spôsobila, že celé Agathino dobrodružstvo vyznelo ako podvod. Zvláštne, dnes znie Agathina údajná odpoveď autentickejšie. Za posledné polstoročie neuroveda vďaka vyspelej snímacej technológii pokročila, a tak sme sa o tom, ako pracuje pamäť a mozog, dozvedeli viac. To, čo Agathu postihlo, pripomína tzv. tranzitórnu globálnu amnéziu, ojedinelú epizódu, počas ktorej je osoba dezorientovaná, zostáva však bdelá, schopná vo všeobecnosti veci chápať a postarať sa o seba, ako napríklad nasadnúť na vlak či ubytovať sa v hoteli. Nové spomienky sa nevytvárajú, v pamäti zostáva desivé prázdno, neskôr sa však tí, ktorí amnéziu utrpeli, rozpomenú, kto sú, a spoznajú ľudí zo svojho okolia. V súčasnosti by daná fiktívna výmena slov s novinárom mohla byť slúžiť ako diagnóza.

Sama Agatha sa celé roky snažila zistiť, čo sa jej stalo. Tento životopis skúma jej návrat k téme zabudnutia a rozpamätania sa, ktorej sa venovala v detektívnych príbehoch a tiež románoch vydaných pod menom „Mary Westmacottová“. S pribúdajúcim vekom si od tohto nešťastného obdobia vytvorila čoraz väčší odstup. Vzhľadom na to, že sa zaujímala o všetko nové, domnievam sa, že súčasný neurovedecký výskum by považovala za úžasný a pútavý. Keď som svoj opis Agathinho zmiznutia uverejnila po prvý raz, dúfala som, že bude pochopené ako to, čím skutočne bolo: ako extrémna reakcia na dlhodobý fyzický a emocionálny stres, šok, únik. Rovnako to vnímali aj Agathina rodina a priatelia, preto ho prijali s úľavou. Ukázalo sa však, že som priveľmi verila v zdravý rozum. Nezmysly o záhade Agathy Christie z roku 1926 sa píšu naďalej, romantická fikcia väčšinou racionálne vysvetlenie tromfne.

Pozrime sa na túto ranú drámu v porovnaní s ostatnými udalosťami v Agathinom dlhom živote. V tom čase ho mala viac ako polovicu stále pred sebou. Nasledovali ďalšie výzvy – vojna, neprítomnosť a strata ľudí, ktorých milovala, vážna finančná neistota – a napokon zadosťučinenie, že všetko zdolala. Najväčším prekvapením bola jej druhá svadba s archeológom Maxom Mallowanom. O pätnásť rokov mladší vedec a zručný výskumník v teréne ju zaviedol do činorodého a fascinujúceho sveta. Ich práca na Blízkom východe v tridsiatych, štyridsiatych a päťdesiatych rokoch 20. storočia bola pre Agathu prvým skutočným partnerstvom, táborový život v púšti jej otvoril dvere do úplne odlišného domova.

Nové prostredie, pustá krajina a jasná obloha, kontrastné ročné obdobia, občasný hmotný nedostatok v domácnosti (ktorý sa naučila šikovne prekonávať) posilnili jej energiu a dôvtip. Cesty, ktoré počas týchto rokov podnikala medzi Anglickom a Irakom, Sýriou alebo Tureckom, jej poskytli materiál pre dva z jej najfarbistejších príbehov, Smrť na Níle a Vražda v Orient exprese. Bavila sa novými postavami, ako boli panovačné manželky vodcov expedícií – kategória, kam sama nikdy nezapadala –, ktorých tyraniu voči mladým archeológom Agatha spozorovala, keď sa s Maxom zoznámila. Úvahy o dávnych civilizáciách ju viedli k novým témam, napríklad v knihe Vražda je zvyk a divadelnej hre Achnaton. Počas týchto rokov vyvierajú na povrch Agathina veselá nálada a pobavená radosť zo života a nesú ju ďalším polstoročím.

Až v roku 1999, keď sa objavila veľkolepá výstava Charlotte Trümplerovej Agatha Christie, Max Mallowan a Blízky východ, som si uvedomila rozsah a význam Agathinho prínosu k archeologickému výskumu Blízkeho východu.** Názov výstavy, ktorej témou bol proces pátrania, prilákal širokú verejnosť. Jej obsah bol neodolateľný: pôsobivé zvukové a filmové ukážky, fotografie Agathy, ako sa v splývavých šatách, klobúku so širokým okrajom a pevných čižmách plahočí pieskom, Maxa, ako rozdeľuje odmeny zoradeným robotníkom, tiav, stanových táborov, západov slnka a vykopaných pokladov. Britské múzeum prispelo svojím nápadom a na nádvorie umiestnilo vozeň spoločnosti Compagnie des Wagons-Lits ako pripomienku Orient expresu.

Nápaditá a inovatívna, no ani v najmenšom ľahkovážna výstava, ako aj jej katalóg, vynikajúco ilustrovali prácu Mallowanových výprav počas jednotlivých období. Vedelo sa, že v Mallowanových táboroch vládla vďaka Agathinmu vedeniu domácnosti šťastná a produktívna atmosféra, že jej honoráre pomohli financovať expedície a neskôr dotovali novo založené profesorské miesto v odbore archeológie Blízkeho východu na Londýnskej univerzite. Jej podiel na ochrane pamiatok, dokumentácii a prezentácii nálezov však doteraz naplno uznaný nebol. Dnes už môžeme oceniť jej celkový prínos: od jemnej práce pri čistení hlinených tabuliek a vzácnych pokladov z nimrúdskej slonoviny po spôsob, ako ich najlepšie vystaviť a fotografovať.

Kniha spomienok Porozprávaj mi, ako žijete opisuje svet, ktorý si Agatha postupne zamilovala. Miesta, ktoré zobrazuje – Aleppo, Rakka, Nimrúd, Mosul, Palmyra –, sú dnes po sedemdesiatich rokoch znesvätené, ich obyvatelia vyhnaní, a čo je horšie, artefakty a archívy rozkradnuté, monumenty zničené. Mallowanovci by boli zdesení. Milovali obyvateľov Iraku a Sýrie a svoju prácu na tamojších náleziskách považovali za rovnako dôležitú ako Agathine knihy a hry doma. V istom ohľade sa kniha Porozprávaj mi, ako žijete môže zdať až znepokojujúco bezstarostná. Miestami vyznievajú Agathine pozorovania náboženských a kultúrnych rozdielov v porovnaní s nekonečným množstvom odlišností, ktorých sme si čoraz väčšmi vedomí, povrchne. Treba mať na pamäti, že knihu napísala ako dar pre Maxa, keď sa vrátil z vojny, ako nostalgickú spomienku, obraz života expedície, ktorý je v podstate súkromnej a domáckej povahy.

To isté platilo o Agathe. Bola to ona, kto mal na starosti domy, ich zariaďovanie a plné vybavenie (nevyhnutnosťou bolo drevené sedadlo na záchode), zabezpečovala zásobovanie a dopravu, výber ošatenia a jeho udržiavanie, dozerala na prípravu a spotrebu jedál a nápojov, teda: Porozprávaj mi, ako žijete. Na pozadí týchto okolností je opísaný každodenný život v podstate v ktorejkoľvek väčšej domácnosti: napätie medzi členmi manželovho tímu, rivalita a spory služobníctva, hrabivosť miestnych obyvateľov, nerovnováha vyvolaná náhlym príchodom ľudí z okolitého sveta. Tábory Mallowanovcov, známe pohodlím a nápaditými vymoženosťami, boli Agathinou domácnosťou. Kniha autorky, ktorá toho toľko písala o smrti, je plná radosti zo života.

Agatha mala rada blahobyt: knihy, hudbu, divadlo, obrazy, konverzáciu, domy a záhrady, výlety, rodinu a priateľov, chutné jedlá. Múdry, civilizovaný, veľkorysý spôsob života, naplnený humorom a dobrou náladou, dosiahnutý vďaka vynaloženému úsiliu. Kedysi som Agathu Christie považovala za podivnú, manipulatívnu, vynaliezavú strojkyňu rôznych spôsobov vraždy a podvodu. S odstupom času si uvedomujem, že môj verdikt  bol príliš prísny. Bola špičkovou profesionálkou, ktorá k odboru, o ktorom zistila, že je v ňom dobrá, pristupovala poctivo a pracovala s vďačnosťou, aby si zarobila na živobytie a súčasne seba aj svojich čitateľov pobavila. Ako hovorieval Max: „Na svete sú dva druhy ľudí – dámy a páni – a všetci pracujú, kým nepadnú.“ Možno to znie staromódne, ale v Agathinom prípade je tento opis pravdivý.

Janet Morgan

apríl 2017

Úvod

Agatha Christie si svoje súkromie cenila. Zriedkakedy poskytovala rozhovory a nikdy sa nepredvádzala: „Prečo,“ pýtala sa, „by mali spisovatelia o tom, čo píšu, hovoriť?“ Verila, že reputáciu by si mala získať prácou a jej želanie rodina, priatelia aj poradcovia rešpektovali. Serióznym analytikom jej tvorby ochotne napomáhali, držali si však odstup od tých, ktorí sa snažili pretriasať jej život. Napriek tomu vzniklo o Agathe Christie množstvo životopisov, vydaných v niekoľkých jazykoch. Niektoré nie sú ničím viac než fantazírovaním. Iné sa opierali o materiál z publikovaných zdrojov – novinových správ, recenzií, kníh, čo napísali ľudia, ktorí Agathu poznali alebo s ňou pracovali (hoci čím lepší známi boli, tým obozretnejšie sa vyjadrovali), – a čerpali z jej vlastných kníh, hier a básní, najmä zo spomienok na Sýriu v knihe Porozprávaj mi, ako žijete, jej Vlastného životopisu a úvah druhého manžela v knihe Mallowanove memoáre.

Zdalo sa, že v roku 1980 nastal čas popísať život Agathy Christie presne a dôkladne, a jej dcéra, pani Hicksová, ma vyzvala, aby som tak urobila. Nemalo podľa nej zmysel púšťať sa do práce bez slobodného prístupu ku všetkým matkiným dokumentom, ktoré by som smela použiť, ako uznám za vhodné. Táto kniha preto vychádza z listov, ktoré Agatha písala a dostávala, jej rukopisov a zápisníkov s náčrtom zápletiek, albumov s fotografiami a výstrižkami, denníkov a adresárov, potvrdeniek a účtov, uchovaných ešte z čias pred narodením jej starých rodičov až doteraz. Názvy všetkých kapitol tvoria citáty prevzaté z týchto zdrojov.

Životopisci však neskúmajú len dokumenty. Bohaté množstvo informácií rovnako odhalili Agathine domy, záhrady, nábytok a majetok; jej rodina mi veľkoryso ku všetkému umožnila prístup, najmä do Greenwaya, jej domu v Devone. Tu, medzi knihami, ktoré čítala ako dieťa, uloženými v knižnici, kredencami s jej porcelánom a stromami, ktoré zasadila v záhrade, som napísala väčšinu knihy. Pán a pani Hicksovci boli prívetiví a ústretoví; najväčšiu láskavosť mi preukázali, keď životopis slovo za slovom niekoľkokrát prečítali, aby poukázali na faktické nepresnosti alebo doložili referencie, a nikdy mi na osobnosť či prácu Agathu Christie nepodsúvali svoj názor, akokoľvek odlišný od toho môjho. Životopisec by si nemohol priať viac a ja by som sa im na tomto mieste rada poďakovala.

V Greenwayi som sa prvýkrát stretla aj s Agathinou rodinou a priateľmi. Práve tam a neskôr i u nich doma mi o nej porozprávali viac. Zvlášť vďačná som jej vnukovi Mathewovi Prichardovi, jeho manželke Angele a ich deťom; pánovi Archibaldovi Christiemu a jeho manželke; synovi a neveste Agathinho prvého manžela Archieho a jeho manželky Nancy; manželke pána Cecila Mallowana, pánovi Johnovi Mallowanovi s manželkou a pánovi Petrovi Mallowanovi s manželkou, rodine Agathinho druhého manžela Maxa. Rada by som sa poďakovala aj lady Mallowanovej, ktorá sa ešte ako slečna Barbara Parkerová prvá zoznámila s Agathou a Maxom na archeologických výpravách po Iraku a neskôr sa za Maxa vydala. Nielenže mi oboch opísala, ale veľmi dobre tiež objasnila ich prácu v Nimrúde. Agathini príbuzní otvorene odpovedali na množstvo otázok, ktoré som im kládla, a pozorne o nich premýšľali; bez váhania mi poskytli prístup k listom, dokumentom a predmetom, ktoré Agatha vlastnila, a uľahčili cestu k ďalším pamätníkom.

Okrem podivných chválenkárov (a tých bolo len zopár), sa ľudia, ktorí Agathu poznali, rozhovorom o nej s cudzími dosiaľ vyhýbali. Starí priatelia si spomienky nechávali pre seba, kolegovia z odboru a konzultanti sa v uverejňovaných príspevkoch obmedzili na zábavné historky o jej knihách a hrách a tí, ktorí pre ňu pracovali, hoci aj krátko alebo príležitostne, zachovali zväčša rovnakú mlčanlivosť ako akýkoľvek lekár, kňaz alebo právnik. Poznali ju ako osobu, nie ako fenomén; videli, ako sa vyhýbala publicite, a mali pre ňu pochopenie. Dvere k nim mi odomklo až heslo „autorizovaný životopisec“. Vďaka tomu mi Agathini priatelia a známi venovali čas, zdieľali so mnou spomienky i korešpondenciu. Ďalší, čo Agathu Christie osobne nepoznali, ale zaujímali sa o jej prácu a osobnosť, mi ukázali nové pramene a poskytli odborné rady. Z týchto rozpomienok a úvah som poskladala portrét Agathy Christie a rada by som sa poďakovala všetkým, ktorí sa na jeho tvorbe podieľali: manželke pána Edwarda Allena; Jeffreymu Andrewsovi; Tomovi Aylingovi s manželkou; Larrymu Bachmannovi; Williamovi W. Baxterovi; Dr. Richardovi Barnettovi s manželkou; pani J. Barrettovej; ctihodnej manželke Guya  Beauchampa; Guildfordovi Bellovi; sirovi Isaiahovi Berlinovi; pani Connie Bessieovej; slečne Kathleen Birdovej; manželke pána Anthonyho Booseyho; zosnulému sirovi Jamesovi Bowkerovi; lady Bowkerovej; slečne Christianne Brandovej; Richardovi Buckmasterovi; Nigelovi Calderovi; slečne Elizabeth Callowovej; lady Campbell-Ordeovej; lady Camoysovej; sirovi Simonovi a lady Casselsovým; pani Rose Colesovej; lady Collinsovej; Edmundovi Corkovi; slečne Jill Corkovej; slečne Pat Corkovej; Denisovi Corkerymu; slečne Ann Disneyovej; seržantovi Durrantovi zo Surreyského policajného zboru; Jonathanovi Doddovi; Edwardovi Doddovi; Eiddonovi Edwardsovi; Michaelovi Evelynovi; pánovi Peterovi Flemingovi s manželkou; Anthonymu Flemingovi; Richardovi Fletcherovi; pánovi G. Gardnerovi s manželkou; sirovi Julianovi Gascoigneovi; manželke pána Raleigha Gilberta; Hughovi Goodsonovi; pani D. Gouldovej; pánovi Basilovi Grayovi s manželkou; slečne Deborah Greenepovej; pánovi Donaldovi Griggsovi s manželkou; Caroline Grocholskej; pani Gueritzovej; profesorovi Oliverovi Gurneymu s manželkou; pánovi C. Hackforth-Jonesovi s manželkou; doktorovi Donaldovi Hardenovi; sirovi Peterovi a lady Haymanovcom; sirovi Williamovi a lady Hayterovcom; zosnulému sirovi Johnovi Hedgesovi; lady Hedgesovej; pani Diane Helbaekovej; zosnulej manželke Arthura Hicksa; brigádnemu generálovi Williamovi Hine-Haycockovi s manželkou; pani Daphne Honeyboneovej; pani Irene Hunterovej; pánovi Peterovi Hulinovi s manželkou; sirovi Geoffreymu Jacksonovi; manželke Franka Jamesa; Dennisovi Jossovi; Denisovi Kelynackovi; Jamesovi Kellymu; pánovi Rodneymu Kannreutherovi a zosnulej pani Kannreutherovej; pánovi Austenovi Karkovi s manželkou; pánovi Arthurovi Kellasovi s manželkou; pánovi Richardovi Kindersleymu s manželkou; sirovi Laurencovi a lady Kirwanovcom; Frankovi Lavinovi; Richardovi Ledbetterovi; pánovi Mauriceovi Lushovi s manželkou; zosnulej manželke Ernesta Mackintosha; Harveymu McGregorovi QC; pánovi Richardovi Mallockovi s manželkou; pani M. Marcusovej; veliteľovi Georgeovi Martenovi a jeho ctihodnej manželke pani Martenovej; pánovi A. R. Maxwell-Hyslopovi s manželkou; ctihodnej manželke Johna Mildmay-Whitea; doktorovi Philipovi Mitchelmoreovi s manželkou; Charlesovi Monteithovi; Johnovi Murphymu; profesorovi Davidovi Oatesovi s manželkou; slečne Jennifer Oatesovej; slečne Dorothy Oldingovej; Jamesovi Patersonovi; S. Phelpsovi Plattovi mladšiemu; sirovi Johnovi Pope-Hennessymu;  profesorovi Nicholasovi Postgateovi s manželkou; Britonovi Pottsovi; pánovi J. B. Priestleymu s manželkou; doktorovi Julianovi Readeovi s manželkou; sirovi Johnovi a lady Richmondovcom; pani Betty Rivoliovej; slečne Patricii Robertsonovej; seržantovi Geoffreymu Roseovi z policajného zboru v Thames Valley; pani Adelaide Rossovej; Raymondovi Rossovi; lady le Rougetelovej; sirovi Stevenovi Runcimanovi; pani Herte Ryderovej; sirovi Peterovi Saundersovi; profesorovi Setonovi Lloydovi s manželkou; pánovi Guyovi Severnovi s manželkou; manželke Reginalda Schofielda; madame de Soissons; pánovi J. C. Springfordovi s manželkou; doktorovi Anthonymu Storrovi; Julianovi Symonsovi; slečne Geraldine Talbotovej; pani M. Thompsonovej; slečne Barbare Toyovej; lordovi a lady Trevelyanovcom; doktorovi Alanovi Tysonovi; Johnovi Vaughanovi; Algernonovi Whitburnovi; zosnulému pánovi Albertovi Whiteleymu; Stephenovi Whitwellovi; pánovi Michaelovi Wildymu s manželkou; profesorovi Donaldovi Wisemanovi; pánovi Johnovi Wollenovi s manželkou; Nigelovi Wollenovi; sirovi Denisovi a lady Wrightovcom a Rolandovi Bertottimu, hlavnému čašníkovi v Boodles. Sú tu aj ďalší, ktorým by som sa rada poďakovala, ich mená však rozmazali dažďové kvapky, ktoré dopadli na stránky s mojimi poznámkami. Náležite sa im poďakujem, keď sa znova stretneme, a zatiaľ prosím o prepáčenie.

Zvlášť vďačná som tým, ktorí mi dovolili citovať z listov adresovaných Agathe či od nej, a tiež z rodinných záznamov. Nesmierne nápomocní boli: manželka pána Anthonyho Hicksa, pán Mathew Prichard a jeho manželka, John Mallowan a Peter Mallowan a rovnako som zaviazaná aj Edmundovi Corkovi a jeho rodine. Rada by som sa poďakovala aj: Anthonymu Flemingovi za to, že mi dovolil citovať z listov jeho matky, slečny Dorothy L. Sayersovej; pani Frankfortovej za úryvok z listu jej otca, profesora Stephena Glanvillea; lordovi Hardingeovi z Penshurstu, ktorého správy pre vydavateľstvo Collins tu citujem; lady Kirwanovej za citáty z Agathiných a Maxových listov; pani Anne McMurphyovej, rodenej Marplovej, ktorej listy od Agathy odhalili pôvod mena jej hrdinky; Jamesovi Patersonovi za výňatky z jeho korešpondencie týkajúce sa vitrážového okna, ktoré Agatha venovala kostolu v Churstone; slečne Dorothy Oldingovej, ktorej korešpondenciu s Edmundom Corkom som vybrakovala; sirovi Peterovi Saundersovi za citácie z listov a telegramov o divadelných hrách; profesorovi Harrymu Smithovi za to, že mi dovolil citovať z listu jeho otca, profesora Sydneyho Smitha; a slečne Barbare Toyovej, ktorej korešpondenciu som citovala v pasáži o Vražde na fare.

Rovnako by som sa chcela poďakovať riaditeľom spoločnosti Agatha Christie Ltd. a správnej rade Booker McConnell Ltd. za zvolenie použiť ich záznamy; Centru písomných archívov BBC a pani J. Kavanaghovej, Neilovi Sommervilleovi a Jeffovi Waldenovi za povolenie citovať z ich  záznamov; Britskému Červenému krížu a archivárke slečne Margaret Wadeovej za podrobné informácie o službe Agathy Christie v prvej svetovej vojne; riaditeľom vydavateľstva William Collins Ltd. za to, že otvorili svoje archívy a dovolili mi z nich citovať; tlačovému oddeleniu spoločnosti Harrods za úsilie vystopovať list Agathy Christie, ktorý im poslala v roku 1926; časopisu Harrogate Advertiser and Herald, ktorého archív mi objasnil obraz mesta a jeho návštevníkov v dvadsiatych rokoch; knižnici britského ministerstva vnútra a zamestnancom jeho archívu za neoceniteľnú pomoc pri prehľadávaní správ o Agathinom zmiznutí; firme Hughes Massie Ltd. za povolenie preskúmať záznamy o Agathiných jednaniach s jej agentom; Imperiálnemu vojnovému múzeu za sprístupnenie magnetofónového záznamu, ktorý Agatha vytvorila pre jeho zvukový archív; správcom nadácie Allena Lanea a archivárovi doktorovi Michaelovi Rhodesovi za to, že mi dovolili citovať z Agathinej korešpondencie s vydavateľstvom The Bodley Head; správcom nadácie Mountbatten, že mi umožnili citovať z korešpondencie medzi Earlom Mountbattenom a Agathou o Vražde Rogera Ackroyda, správcom pozostalosti Harolda Obera, ktorí mi poskytli korešpondenciu Agathinho amerického agenta, oddeleniu vzácnych kníh a rukopisov Firestonovej knižnice na Princetonskej univerzite, kde je táto korešpondencia uložená, a slečne Jane Snedekerovej, ktorá ma ňou previedla; archívu grófstva v Surrey a doktorovi Robinsonovi za ich pomoc objasniť udalosti z roku 1926; knižnici Manchesterskej univerzity a slečne J. Senovej za poskytnutie podrobností o profesijných dráhach lekárov, ktorí navštevovali Agathu v roku 1926.

Sú tu ďalší, ktorí z nadšenia, zvedavosti alebo oboch prispeli k napísaniu tejto knihy tým, že predložili nové nápady a prekvapivé odkazy. Zvlášť by som sa chcela poďakovať doktorke Marilyn Butlerovej; profesorovi Johnovi Careymu; Christopherovi Campbellovi; Stephenovi Hearstovi; Leofrancovi Holford-Stevensovi; slečne Frances Irwinovej; Edwardovi Jospému; manželke Cécila Jospého; Gordonovi Leemu; Douglasovi  Matthewsovi; pani Alexandre Nicolovej; slečne Olivii Stewartovej a slečne Anne Willisovej. Rovnako som vďačná tým, ktorí dešifrovali, prepísali, usporiadali a skopírovali môj rukopis, keď som sa presúvala z jedného domu, hotelu, úradu a štátu do druhého: pani Rigby Allenovej; pani Berryovej; slečne Michelle Cooperovej; Vincentovi Jonesovi; pani Daisy Sassovej; pani Jean Smithovej; ako aj „choreografom“ mojej knihy pani Sheile Georgeovej a Rayovi Waltersovi, rada by som sa poďakovala aj pánovi Bobbymu Burnsovi a ctihodnej pani Burnsovej za trpezlivosť a pohostinnosť, kým som v ich dome na Jamajke škrtala a organizovala text tejto knihy.

Nezaobišla by som sa bez povzbudenia a vedenia mojich vydavateľov a som vďačná Bobovi Gottliebovi z vydavateľstva Alfred J. Knopf, Philipovi Zieglerovi z vydavateľstva William Collins, a tiež Elizabeth Burkeovej, Elizabeth Bowes-Lyonovej a Elizabeth Walterovej.

Táto kniha nie je určená len pre ľudí, ktorí majú radi detektívne príbehy, ale aj pre tých, ktorí sa zaujímajú o spisovateľkin vývoj a skúsenosti, o jej povahu a inštinkt, vďaka ktorým mali jej diela úspech. Ako život iných spisovateľov, aj ten jej zmenil tempo, keď dosiahla stredný vek. Bolo menej mimoriadnych udalostí, viac uspokojenia. Agatha mala navyše tichú a premýšľavú povahu, a zvyšujúcim sa vekom a slávou sa tieto črty znásobili ešte väčšmi. Svoju nesmiernu energiu venovala väčšinou práci. Táto kniha skúma spôsob, akým extrahovala svoje skúsenosti do svojich románov, hier a detektívnych príbehov. Avšak iba v jednom prípade odhaľuje riešenie zápletky, a to len preto, že to isté už Agatha urobila vo svojich vlastných memoároch.

Agatha Christie sa dožila vysokého veku a bola plodná spisovateľka. Na konci tejto knihy som neuviedla chronologický zoznam jej prác, pretože je naozaj dlhý a čitatelia, ktorí by takúto bibliografiu chceli, nájdu ju v niektorom zo zaujímavých kritických prehľadov Agathinho diela. Zvlášť užitočná je The Agatha Christie Chronology (Chronológia diela Agathy  Christie) od Nancy Blue Wynneovej (New York: Ace Books, 1976); menej presná, ale odvážnejšia, je kniha Charlesa Osborneho The Life and Crimes of Agatha Christie (Collins, 1982; Život a zločiny Agatha Christie). Robert Barnard vydal vynikajúci štúdiu A Talent to Deceive (Collins, 1980; Talent zmiasť); kniha Gordona C. Ramseya Agatha Christie: Mistress of Mystery (Collins, 1972; Agatha Christie: Majsterka záhad) je obsahovo bohatá a pred uverejnením ju preskúmala sama Agatha Christie. Autobiografia sira Petera Saundersa The Mousetrap Man (Collins 1972; Muž z Pasce na myši), podáva producentov pohľad na jej prácu pre divadlo, zatiaľ čo Tom Adams a Julian Symons zostavili zväzok, ktorý upúta nielen na pohľad, ale aj z čitateľského hľadiska, pod názvom Agatha Christie Cover Story (Paper Tiger, 1982; Príbeh obálok Agathy Christie), a ktorý sa zaoberá dizajnom knižných obálok Toma Adamsa niektorých jej brožovaných kníh. Tí, ktorí potrebujú pomoc pri sledovaní postáv v práci Agathy Christie tak ako ja, zistia, že kniha The Agatha Christie Who’s Who (Muller, 1980; Kto je kto u Agathy Christie) od Randalla Toya je napísaná dôkladne a je neoceniteľná. Citácie z recenzií kníh a divadelných hier je možné nájsť v mnohých knihách o Agathe Christie, najmä v knihe Dennisa Sandersa a Lena Lovallosa Agatha Christie Companion (Delacorte Press, NY 1984; Sprievodca Agathou Christie), ktorí sa tejto téme venovali. Z tohto materiálu som však veľmi nevychádzala, pretože okrem pozoruhodného geografického rozšírenia sú recenzie práce Agathy Christie zaujímavé najmä svojou predvídateľnosťou.

Je tu ešte jedna skupina, ktorej by som na konci tohto predslovu rada poďakovala: a to tajnej armáde tých, ktorí mi poskytli dobré rady, sledovali chvíľkové odkazy a robili nájazdy na knižnice a kníhkupectvá po celom svete, aby mohli telefonovať do Devonu – a vzdialenejších miest – s odpoveďami na otázky, ktoré som považovala za naliehavé. Hoci sú títo priatelia anonymní, s vďakou a láskou napíšem ich mená do výtlačkov tohto životopisu, ktoré budú patriť iba im.

Janet Morgan

Table of Contents

Titulná strana

Predslov

Úvod

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.