YOLI

Vi Keelandová

SEXY PROFESOR

YOLI

BEAUTIFUL MISTAKE

Copyright © 2017. BEAUTIFUL MISTAKE by Vi Keeland

All rights reserved.

Translation © Anna Křivánková, 2020

ISBN 978-80-249-4290-2

Někdy si cestu volíme sami.

Někdy je naše cesta určena předem

a my ji pouze následujeme.

Kapitola jedna

Rachel

Určitě je vědecky dokázáno, že skvělá genetická výbava a idiotské chování jdou ruku v ruce.

Znovu jsem se zahleděla na důvod podnapilosti mé kamarádky, který právě postával před pánskými toaletami. Před těmi dámskými samozřejmě stála fronta pěti žen, protože jen chlapi si mohou odskočit, kdykoliv se jim zamane. Ženáč tam postával a hbitě psal na mobilu – zřejmě právě obelhával další nic netušící ženu. Zatímco jeho prsty usilovně pracovaly, prohlédla jsem si jeho levý prsteníček. Prsten nikde. Překvápko, že? Ten kovový kroužek, co symbolizuje věčnou věrnost jedné osobě, totiž bývá poněkud na obtíž při hře na nezadaného chlápka, co hledá ženu svých snů.

Uf. To je ale blbec.

Mám Avu ráda, ale kdyby do mě nějaký třicetiletý týpek valil na prvním rande takovýhle blbosti, byla bych hned ve střehu.

Přestala jsem studovat Ženáčovu ruku a zvedla zrak k jeho obličeji, a to zrovna ve stejnou chvíli, kdy vzhlédl i on. Kéž bych mohla očima vrhat dýky. Aspoň jsem se na toho mizeru zamračila. Nejsem si jistá, proč mě vůbec nepřekvapilo, když se na mě usmál.

Pitomec.

Určitě si myslel, že ho okukuju.

Abych se při čekání nějak zabavila, vytáhla jsem vlastní mobil a podívala se na zmeškané zprávy. Jenže… bez brýlí ta zatracená písmenka nepřečtu. Tak jsem mobil zase schovala a trpělivě čekala dál, a při tom na sobě cítila jeho pohled, ovšem mračení zaměstnává víc obličejových svalů než usmívání, a tenhle blbec mi nestál za jedinou vrásku.

Poté co jsem si došla na toaletu, jsem se při mytí rukou skoro opařila – vodovod u O’Learyho je nastaven na jedinou teplotu: žhavější než peklo – a pak jsem mohla jít domů. Moje směna skončila před hodinou a Ava na tom byla mizerně od chvíle, kdy ten záletník vešel, takže jsem pochybovala, že bude mít jakékoli námitky proti tomu, abychom vypadly.

Cestou z toalet mě zarazil zvučný baryton. „Neznáme se odněkud?“

Otočila jsem se. Ženáč se odlepil od stěny, jako by tu na mě čekal. Ignoruj ho, Rachel. Nestojí za to. Podívala jsem se mu do očí, abych ho ujistila, že jsem ho slyšela, pak jsem se obrátila a zamířila dlouhou chodbou k baru.

Nedocvaklo mu to. Dohnal mě a začal na mě mluvit, jenže to už jsem se prudce zastavila. Otočila jsem se k němu. „Ty jsi fakticky kretén, víš to?“

Měl ještě tu drzost, aby se zatvářil překvapeně. „Já? Takže se fakticky odněkud známe?“

„Znám takové jako ty.“

„Co to má jako znamenat?“

Obrátila jsem oči v sloup. „Ty si myslíš, že když vypadáš tak skvěle, tak můžeš s každým vyjebat a všecko ti projde jen pro tvůj sladkej úsměv. Ale já si myslím, že ti nakonec karma nakope prdel a tvoje rozkošná ženuška ojede půlku New Yorku a pak ti přitáhne nějaký svinstvo, po kterým ti ten tvůj velkej čurák upadne.“

Pozvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Hele, pusinko. Nevím, kdo si myslíš, že jsem, nebo co podle tebe můj velkej čurák provedl, ale určitě sis mě s někým spletla.“

Můj výraz mu jasně říkal, ať si ty svoje kecy ušetří. „Přišla jsem s Avou.“

„Aha. Ava. Tím se to vysvětluje.“

Zavrčela jsem na něj – doslova. „Grrrrr…. To teda doufám.“

Ten idiot zazářil megawattovým úsměvem. „Jsi k sežrání, když takhle vrčíš.“

Oči mi div nevypadly z důlků. „Ty se mě fakt pokoušíš sbalit?“

„To bych asi neměl, co? Když uvážíme… však víš… já a Ava a tak dál.“

„Ty jsi fakt nemožnej.“ Otočila jsem se a chtěla odejít.

„Počkej.“ Popadl mě za paži a znovu mě tak zastavil. „Můžu se tě zeptat na jedinou věc?“

„Na co?“

„Kdo je Ava?“

Neskutečný. Týpek tohohle ražení si zřejmě ani nepamatuje jména ženských, které podfouknul. Koneckonců, byly to už celé dva týdny, co spolu spali naposled. „Vrať se za svojí starou, Owene.“

Zanechala jsem ženáče Owena stát v chodbě a vrátila se ke stolu, kde Ava tiše zapíjela svou bolest.

„Chceš odsud vypadnout? Jsem trochu unavená a musím ráno brzo vstávat.“

Usoudila jsem, že nemá cenu zmiňovat střetnutí s Owenem. Jen by to všechno zhoršilo. Ava se ke své smůle do toho mizery opravdu začala zakoukávat. Za ten měsíc, co se vídali, z něj byla úplně unesená – pořád ji krmil nesmysly o společné budoucnosti se dvěma dětmi a mopslíkem.

Ironií osudu vlastně nelhal. Jejich budoucnost skutečně zahrnovala dvě děti a mopslíka. Protože když ho jednou potkala v parku, šel se dvěma blonďatými holčičkami a na vodítku vedl psíka. Jediná věc, kterou ve své vizi budoucnosti vynechal, byla jeho manželka kráčející vedle něj s měsíčním synem v náručí.

Ava seskočila z barové stoličky a trochu se zakymácela. „Měla bych vylízt na ten pult a všecky ženský před tím syčákem varovat.“

Jindy bych souhlasila. Dneska jsem si ale byla celkem jistá, že po takovém výstupu na barový pult by následovala cesta na pohotovost.

„Šetři dechem, nestojí za to.“ Stáhla jsem z opěradla stoličky její svetr a podržela jí ho, aby se mohla obléct. Povzdychla si a dvakrát minula rukou otvor rukávu, než se trefila.

Za barem stojící Charlie – který nám po většinu noci naslouchal – zrovna čepoval pivo. „A dost. Příště budu chtít jejich jména.“ Praštil půllitrem na dřevěný bar, až pivo vyšplíchlo. „Vyběhnu s každým syčákem, se kterým si kterákoliv z vás začne.“ Charley O’Leary byl majitelem brooklynské hospody, kde jsme s Avou pracovaly. A taky byl policajt ve výslužbě.

Usmála jsem se. „Tak jo. Ale víš, že pak budu v pokušení dát ti jméno nějakýho hledanýho sériovýho vraha – jen abych viděla, jak ti uši pěkně naberou fialovou barvu, kdykoliv se naštveš.“ Nahnula jsem se přes bar a políbila ho na tvář. „Dobrou, Charlie.“

Zabručel něco o tom, jak je rád, že nemá žádné dcery, a mávl mi na rozloučenou.

„Můžeme jít zadním vchodem?“ požádala mě Ava. „Nechci ho potkat cestou.“

„Jasně. Samozřejmě.“

Zavěsila jsem se do ní, abych měla jistotu, že cestou neztratí rovnováhu. Po několika krocích jsem vzhlédla a uviděla Ženáče, jak postává u zadních dveří.

„Ehm, Avo, radši bychom měly jít předem. Teď stojí u zadních dveří.“

Rozhlédla se po místnosti. „Ne, je u hlavních dveří a mluví se Sal, s tou novou servírkou.“

Měla ještě větší špičku, než jsem myslela. Ukázala jsem bradou k zadním dveřím, přímo k Owenovi. „Tohle je zadní východ, Avo.“

„Já vím. Owen je u hlavního.“

Zachmuřila jsem se. „Tohle není Owen? Ten s tou modrou košilí?“

Opilecky se uchechtla. „Říkala jsem, že je to ten fešák v modrý košili, ne řeckej bůh, co si hraje na smrtelníka.“

Bleskově jsem se otočila. U vstupních dveří stál jenom jeden chlápek, kterého jsem nepoznávala a který se bavil se Sal. „Owen teď mluví s tou novou servírkou?“

Znovu se podívala, pak si povzdechla a kývla hlavou. „Měla bych jí říct, ať mu dá pěstí.“

„Avo – ten frajer, co právě teď mluví se Sal, přesně v tuhle chvíli, to je Owen?“

„Jo.“

„Má hnědou košili, Avo. Není modrá.“

Otočila se k přednímu vchodu, přimhouřila oči a pokrčila rameny. „Může být. Nevidím moc dobře. Mám čočky celý umatlaný od make-upu a všeho toho brečení.“

Když mi říkala, že její bývalý zrovna vešel do baru a ukázala směrem k hlavnímu vchodu, stál tam jen jediný týpek v modré košili.

Do hajzlu.

Seřvala jsem někoho jiného.

Protože jsem nemohla dopustit, aby Ava odešla hlavním vchodem, kde postával skutečný Owen, musela jsem to spolknout. Celou cestu k zadnímu východu ze mě Nepravý Owen jako na potvoru nespustil oči a ještě se uculoval. Když jsme ho míjely, pokývl na pozdrav mojí kamarádce. „Přeju dobrou noc, Avo. Dobrou, divoško.“

Zbaběle jsem pokračovala v cestě, a dokud jsme nebyly ze dveří, upírala jsem zrak přímo před sebe, abych se mu nemusela podívat do očí.

Ava neměla tak silnou vůli. Otočila se po něm a nespustila ho z očí, ani když jsme vyšly do uličky. Byla sice opilá a měla umazané kontaktní čočky, ale slepá nebyla.

„Ty kráso. Viděla jsi ho? A neřekl mi náhodou jménem?“

Ohlédla jsem se zrovna, když se dveře baru zavíraly. Nepravý Owen mi drze zamával.

„To se ti zdálo.“

Bože, takové zpoždění.

Jako by nestačilo, že pondělní vyučování přichází hned po dvojité šichtě v neděli, teď jsem si ještě pocintala blůzu kávou, když jsem musela dupnout na brzdu kvůli nějakému staříkovi v obřím cadillacu. Rozhodl se odbočit doleva… z pravého pruhu.

První školní den byl odjakživa noční můra. Po celém areálu školy se motali studenti a zastavovali uprostřed silnice, aby ukázali spolužákům, kudy se jde k nejrůznějším budovám. Zatroubila jsem na dva mladší ročníky, zrovna když dělali přesně tohle. Podívali se po mně, jako bych to byla já, kdo tu překáží.

No tak. Pohněte, lidi.

Třikrát jsem objela parkoviště, než jsem zastavila na rezervovaném místě před aulou. Předklonila jsem se, sáhla do palubní přihrádky, a zatímco jsem v ní štrachala, vypadla mi polovina jejího obsahu na zem.

Tady je to.

Zastrčila jsem za stěrač starou pokutu za špatné parkování a vydala se na cestu do přednáškového sálu číslo 208. Hrozně se mi chtělo čůrat, ale nezbývalo než vydržet do konce vyučování. O profesoru Westovi jsem věděla tři věci, tedy kromě toho, že pracuje na katedře hudební kompozice. Zaprvé – předchozí asistentky se zbavil proto, že nechtěla dávat tak přísné známky, jak jí uložil. Zadruhé – kdykoliv jsem se v průběhu uplynulého týdne někomu zmínila, že mě přeložili k profesoru Westovi, zatvářil se ten dotyčný vždycky podivně – ani trochu povzbudivě – a řekl, že West je magor, kterého před několika lety málem vyhodili. A zatřetí – nesnáší, když studenti chodí pozdě. Vědělo se o něm, že na začátku hodiny zamyká třídu, aby mu opozdilci nerušili výuku.

Ani jedno neznělo moc slibně. Jenže co mi zbývalo? O místo asistentky profesora Clarence jsem přišla, když před třemi týdny náhle zemřel na aneurysma. V tuhle chvíli jsem tudíž měla kliku, že jsem dokázala vůbec něco sehnat. A kdybych o to místo asistentky přišla i teď, nemohla bych si tady na hudební konzervatoři dovolit studovat. Už teď jsem dřela u O’Learyho jako servírka na plný úvazek, jen abych zaplatila nájem a částečně snížené školné.

Když jsem dorazila do třídy, stékaly mi do výstřihu kapky potu. Dveře byly zavřené, tak jsem se na chvilku zastavila a pokusila se trochu zkulturnit. Uhladila jsem si tmavé rozježené kudrny, jak jen to vzhledem k vlhkosti vzduchu bylo možné. Skvrnu táhnoucí se přes skoro celé pravé ňadro nemělo vůbec cenu čistit, a tak jsem ji zakryla koženými deskami, které jsem si přehodila do druhé ruky. Zhluboka jsem se nadechla a vzala za kliku.

Zamčeno.

Do hajzlu.

Co teď? Mrkla jsem na čas na mobilu. Zpozdila jsem se jenom o osm minut a byl teprve první den podzimního semestru, a přesto jsem zevnitř slyšela profesora přednášet. Mám zaklepat a přerušit mu hodinu, ačkoliv vím, jak to nesnáší? Nebo se hned první den ve své nové pozici prostě neukážu?

Přijít pozdě bude to menší ze dvou zel.

Aspoň jsem si to myslela.

Několikrát jsem zlehka zaklepala klouby o dveře a zadoufala, že mě zaslechne nějaký student v zadní části posluchárny a pustí mě nepozorovaně dovnitř.

Profesorův burácivý hlas utichl a přesně v tu chvíli se dveře otevřely. Posluchárna byla stavěná jako klasický amfiteátr, takže jsem vstoupila dovnitř na úrovni nejvyšší řady, zatímco přednášející stál až úplně dole. Ve chvíli, kdy jsem se vplížila dovnitř, byl naštěstí zrovna otočený zády ke mně a psal na tabuli.

„Díky,“ šeptla jsem, usadila se na nejbližší volné místo v zadní řadě a úlevou vydechla.

Jenže ta úleva byla nejspíš trochu předčasná.

Profesor psal dál a při tom se otázal: „Kdo přišel pozdě?“

Aj aj.

Chtěla jsem se na místě schoulit a předstírat, že jsem to nebyla já. Jenže jsem nebyla studentka, nýbrž asistentka. Potřebovala jsem, aby mě třída respektovala, protože jsem ji občas měla sama učit.

Odkašlala jsem si.

„To já se opozdila, pane profesore.“

Zašrouboval víčko fixy a otočil se ke mně.

Několikrát jsem zamrkala. Moje oči si ze mě nejspíš dělaly legraci. Sáhla jsem do kabelky, vytáhla brýle a nasadila si je – přestože na dálku vidím normálně –, jako bych doufala, že brýle na čtení nějak změní realitu a ten muž stojící před tabulí se změní v někoho jiného.

Jenže nezměnil.

Omyl byl vyloučen. Měl tvář, na jakou se nezapomíná.

Zatraceně pěknou tvář.

Byl to on.

To je v háji.

Byl to opravdu on.

To jsem podělala.

Opravdu kolosálně podělala.

Profesor přelétl očima sál, kde sedělo více než dvě stě studentů, jelikož si nebyl jist, odkud se hlas ozval. Modlila jsem se, aby ses s tím spokojil a jen ke třídě pronesl nějaké to obecné varování, že nesnáší nedochvilnost.

Ovšem takovou kliku jsem neměla. Nikdy nemám kliku.

„Vstaňte. Ať ten opozdilec vstane.“

Můj bože.

Cítila jsem, jak mi pětadvacetitisícová sleva na školném tíží žaludek jako závaží. Skoro mi nedala vstát ze židle. Ale on čekal. Nedalo se tomu vyhnout. Budu mít průšvih.

Váhavě jsem vstala a se zatajeným dechem doufala, že mě nepozná.

Možná toho dost vypil a naše krátké střetnutí předešlého večera v baru si ani nepamatuje.

„Opozdilce netoleruji. Ruší to třídu.“

„Chápu.“

Stropní osvětlení mu svítilo do obličeje jako herci na scéně a tím pádem měl problém rozeznat, co se děje v horních řadách posluchárny. Zvedl dlaň a zastínil si oči. Já se nacházela dvacet řad nad ním – určitě mezi námi leželo nejmíň čtyřicet metrů – ale když se naše oči setkaly, najednou jako bychom byli jediní dva lidé v celé místnosti.

Zachytila jsem ten okamžik, kdy mě poznal. Sledovala jsem to jako ve zpomaleném filmu. Hezkou tvář protnul nedbalý úsměv, který nevěstil nic dobrého. Nejvíc mi asi připomínal psa, který zrovna zahnal do rohu kotě a teď si chce s tou chudinkou číčou trochu pohrát.

Polkla jsem. „Už se to nestane. Jsem Rachel Martinová, profesore. Vaše asistentka.“

Kapitola dva

Rachel

Posluchárna byla úplně prázdná. Ani jsem si nebyla jistá, zda ví, že pořád ještě sedím na místě. Pokud ano, pak mě při skládání laptopu do tašky úspěšně ignoroval.

„Navzdory tomu, co jste o mně nejspíš slyšela, nekoušu.“

Při zvuku jeho hlasu jsem sebou škubla. Teď když v posluchárně neseděli studenti, se jeho slova díky akustice obrovského prostoru odrážela od všech stěn.

Vstala jsem a vydala se na svůj pochod hanby dolů ke katedře. Bylo mi jasné, že mu dlužím omluvu, a to nejen jako učiteli – učiteli, který bude dalších patnáct týdnů mým šéfem. Nejradši bych sama sebe nakopala do zadku za to, že jsem se mu neomluvila předešlého večera, ještě než jsem odešla z baru. Teď to bude vypadat, že se omlouvám jenom kvůli situaci, do které jsem se dostala.

Což byla samozřejmě pravda, ne že ne, ale nechtěla jsem, aby to tak vypadalo.

Zhluboka jsem se nadechla. „Mrzí mě ta minulá noc.“

Tvářil se nezbadatelně. „Předpokládám, že teď vás to opravdu mrzí.“

„Samozřejmě jsem vás pokládala za někoho jiného.“

„To mi došlo. Myslela jste, že jsem nějaký blbec. Blbec s velikým čurákem, tak jste to řekla?“

Zavřela jsem oči. Posledních devadesát minut jsem si celý rozhovor přehrávala v hlavě znovu a znovu. Myslela jsem, že si pamatuju všechno, co jsem řekla, ale zjevně tomu tak nebylo. Když jsem oči zase otevřela, profesor West mě stále ještě pozoroval. A jeho pohled byl velmi intenzivní.

Začala jsem blekotat. „Moje kamarádka Ava chodila asi měsíc s nějakým Owenem. Od začátku ji jenom oblboval, ale ona to vůbec neviděla. Jednou, když v noci odcházela ze šichty, k ní jen tak přišel a prý: ‚Dovolíš, abych tě doprovodil domů? Máma mi vždycky říkala, abych si šel za svým snem.‘ A ona mu tu šaškárnu od prvního dne žrala. Pak jednou v sobotu měl být na služební cestě a Ava vyřizovala ve městě nějaké pochůzky pro svoji mámu. Cestu z obchodu si zkrátila přes Madison Square Park a tam ho potkala. Se ženou a dětmi.“

„A vy jste si zjevně myslela, že jsem to já?“

Přikývla jsem. „Ava přišla během mojí směny a začala do sebe házet Long Island ice tea. Když Owen vešel dovnitř, ukázala, kde stojí, a řekla mi, že je to ten v modré košili.“

„A předpokládám, že jsme měli oba modrou košili?“

Při vzpomínce, jak Ava předchozího večera vypadala, jsem se musela usmát. „Vlastně ne. Ava neumí pít. Ukázalo se, že se zlila víc, než jsem myslela. Owen měl hnědou košili – dokonce nebyla ani černá, ta už by se dala splést s námořnickou modří nebo něčím takovým.“

Viděla jsem, jak profesoru Westovi zacukal ret.

„Každopádně mě to moc mrzí. Skoro jsem vás nepustila ke slovu, a když mi to celé došlo, bylo mi tak trapně, že jsem se ani nepřišla omluvit.“

„Omluvu za minulou noc přijímám. Sice byste nikdy neměla sama oslovovat muže na chodbě a hubovat je, ale vaše pohnutky jsou obdivuhodné.“

Měla jsem sklapnout a být ráda, že omluvu přijal. Měla.„Proč nemůžu oslovovat muže na chodbě?“

Srovnal mě pohledem. „Protože měříte metr padesát nic, byla jste v hlučném baru, a kdybych vás zatáhl na záchodky a zamkl dveře, nikdo by vás neuslyšel.“

Založila jsem ruce na prsou. „Umím se o sebe postarat.“

„Neříkám, že neumíte. Říkám, že byste takové situace neměla vyhledávat.“

„Ale takovým tvrzením naznačujete, že bych to nezvládla.“

Uzavřel koženou tašku na zip. „Slečno Martinová, právě jsem přijal vaši omluvu za to, že jste mi včera vynadala do kreténů. Chcete, abych to vzal zpátky?“

Bože, jsem fakt nemožná. V přítomnosti toho muže se ze mě zjevně stával psychopat. „Ne. Omlouvám se. Udělala jsem pitomost, a jestli to půjde, chtěla bych, abychom začali znovu.“

Přikývl. „Cokoliv, co bylo před dnešním ránem, je zapomenuto.“

„Díky.“

„Ale tohle ráno vám nezapomenu. Nedochvilnost neodpouštím. Ať už se to nestane.“

Těžce jsem polkla. „Nestane.“

Přehodil si odřenou hnědou koženou brašnu s laptopem přes rameno. „Zítra se sejdeme v pět tady. Projdeme sylabus a hodiny, které budete učit, a taky můj známkovací systém.“

To mi nabouralo směnu, ale něco snad vymyslím. „Dobře.“

„Pro dnešek máte hotovo?“

„Ano. Vlastně musím jít do práce. Vzala jsem směnu za Avu, protože po včerejší noci jí není dobře. Pracujeme obě u O’Learyho.“

„Jako servírky?“

„Servírky, barmanky a občas vynadáme hostům.“

Za tohle jsem si u profesora Westa vysloužila pořádný úsměv. Kruci, měl by to dělat častěji. Ne, radši ne. Ať to raději nedělá.

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola jedna

Kapitola dva