Ulf Schiewe

Atentátník

Originální název: Der Attentäter

Vydáno u Bastei Lübbe AG, Köln, 2019

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2019 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Tomáš Butala, 2020

Cover Artwork © Johannes Wiebel/punchdesign, using images

from shutterstock.com and akg-images/Erich Lessing

© akg-images/Erich Lessing

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9606-4 (epub)

ISBN 978-80-243-9607-1 (mobi)

Prolog

Všude okolo davy zvědavců. Všichni se nedočkavě dívají jedním směrem. Prodírá se dopředu, blíží se ke strouze při kraji silnice, tam, kde bude přijíždějící koloně nejblíž. V kapse kalhot pistole. Cítí ji na stehně. Kapsa je kvůli ní trochu vyboulená. Je to vidět? Někdo by mohl uhodnout, co má u sebe.

Pro jistotu vsune do kapsy ruku, přikryje chladný kov dlaní. Zbraň není těžká, váží asi šest set gramů. Je praktická, všechny hrany jsou zaoblené, nemá kohout, který by se mohl zachytit o látku. Bude snadné ji rychle vytáhnout, hned, za několik okamžiků, až automobil, na který čeká, vyjede zpoza rohu.

Ještě před pár týdny nevěděl o zbraních vůbec nic, žádnou předtím v ruce nedržel. Nyní už o této pistoli ví všechno. Navrhl ji jistý pan Browning z Ameriky a vyrobila ji jedna belgická firma. Browning zbrojovky Fabrique Nationale se nyní nachází v jeho kapse a je připraven k použití.

Všechno ho naučili. Jak odjistit, jak blízko se dostat ke svému cíli. Trefit něco pistolí není vůbec tak snadné. Naučil se ji držet, mířit a střílet oběma rukama s napjatými pažemi. Je to samonabíjecí pistole, která zpětným rázem vsune do komory další náboj. Rozebral ji nejméně tucetkrát, vyčistil hlaveň, přetřel jednotlivé součásti naolejovaným hadříkem a zase ji složil, zkontroloval spoušť, naplnil zásobník náboji. Šest výstřelů. Šest ran. Šest kulek. Jedna z nich na splnění jeho úkolu postačí. Za předpokladu, že zasáhne prvním výstřelem. Nebo druhým. Na třetí už určitě čas mít nebude.

V poslední době se mu o tom zdávalo každou noc. Dokonale si na tuto zbraň zvykl. Hezky sedí v ruce. Jako kdyby tam patřila. Snadno se palcem odjistí. Odpor spouště zná velmi dobře, až do bodu, kdy se uvolní úderník, udeří do zápalky náboje a střelný prach prožene kulku hlavní. Připravoval se tělesně i duševně. Browning se stal středobodem jeho existence. Jeho vědomí se soustředí jedině na tuto zbraň, teď když jde o to, vypálit výstřel, který změní svět. Jeho vědomí, zrychlený tep, jeho dech, celá jeho bytost slouží pouze tomuto účelu.

Slyší zvuk motoru. Vůz, na nějž čeká, vyjede zpoza rohu, blíží se k němu. Tam je ta uniforma, klobouk s chocholem, široká hruď ověšená metály, laskavý úsměv, ruka kynoucí davu.

Zbraň jako by vyklouzla z kapsy kalhot sama od sebe. Ještě v témže pohybu odjistí, udělá dva kroky vpřed, pozvedne obě paže, pravá ruka drží pistoli, podpírá ji levá. Cíl je blízko. Teď!

Stiskne spoušť.

Ostře zahřmí výstřel. Prudce vydechne. Soustředil se natolik, že přestal dýchat. Na čele mu stojí pot. Snaží se uvolnit.

„Tak co?“ zeptá se, aniž by se otočil.

„Nebylo to špatné,“ slyší za sebou Pavleho. Gavrilovo srdce bije až v krku. Špatné to tedy nebylo. Ale bylo to dost dobré?

Neví, kdo je tenhle Pavle, ví pouze to, že tento muž je členem Černé ruky, tajného srbského spolku. Moc toho nenamluví, na tváři nosí většinou nasupený výraz, skoro nikdy se neusmívá. Prý ale býval komitačem a partyzánem. Je tu od toho, aby je naučil střílet. V jednom lese nedaleko od města. Pravděpodobně se vůbec nejmenuje Pavle. A sám také nezná nic víc než jejich křestní jména. Je to tak lepší.

Gavrilo ještě zůstává zajatcem své fantazie. Dlouze vydechne. Lepenková silueta, kterou dva srbští vojáci táhli na laně, aby simulovali pohyb jedoucího automobilu, se zastaví.

Major Vojislav Tankosić, který dorazil zkontrolovat jejich pokroky, popojde blíž a prohlíží si otvor po kulce.

„Ne úplně do středu, ale může být. Na pohyblivý cíl to není špatné. Ještě několikrát to zopakuješ a půjde to.“

Devatenáctiletý Gavrilo Princip si přendá kouřící pistoli z jedné ruky do druhé a podívá se na svou pravačku. Z častého střílení má na prstech stopy povýstřelových zplodin. Tankosiće, toho času majora srbské armády, zná z dřívějška, když Tankosić působil u četniků a velel partyzánské skupině v bojích proti Turkům. Gavrilo chtěl do jeho jednotky vstoupit. Tankosić ho však odmítl. Prý je moc mladý a neduživý, aby bojoval v řadách četniků, řekli mu tehdy. No ano, se sto šedesáti centimetry opravdu moc nevyrostl. A slabší býval vždycky. Na to, co zamýšlíme teď, majorovi asi mladý nepřipadám, pomyslí si Gavrilo. A neduživý taky ne. Stačí přece vypálit na cíl jednu nebo dvě kulky a trefit. Při tom nezáleží, jak je člověk velký a silný, záleží jen na odvaze a odhodlání.

„Kdy to konečně začne, pane majore?“ zeptá se.

„Ne tak nahlas,“ zabručí Tankosić a otočí se ke dvěma vojákům stojícím opodál zády. „Vy už se nemůžete dočkat, co?“

Gavrilo se podívá po zbylých dvou mladících, kteří s ním absolvují střelecký výcvik. Jeho přátelé Trifko a Nedeljko, oběma je také devatenáct. A přišel také Danilo Ilić, kterého znají ze Sarajeva, aby se podíval, jak umějí zacházet se zbraněmi. Danilo také patří k Černé ruce, má v organizaci údajně výsadní postavení, ačkoliv mu je teprve třiadvacet. To on celou věc zosnoval. Všichni čtyři jsou pevně odhodláni ten plán provést, aby konečně vykonali něco velkolepého pro svou vlast. Pro srbskou věc.

„Myslím, že jsme připraveni, pane majore,“ řekne Gavrilo tiše.

Tankosić přikývne. „Už brzy, chlapče. Následník je v Sarajevu očekáván 28. června. Několik dní předtím vás Pavle převede přes hranice. Do té doby musíte vyčkat.“

Muž, který si říká Pavle, přikývne. Potom křikne na vojáky, aby do výchozí pozice přichystali nový terč. Znovu ukáže Gavrilovi, jak je třeba držet zbraň. A jak zasáhnout navzdory zpětnému rázu i druhým výstřelem.

„A teď znova,“ řekne. „Dvě rány v rychlém sledu. A tentokrát přesně do srdce, jestli smím prosit.“

PONDĚLÍ, 22. června 1914

NEUE FREIE PRESSE

VÍDEŇ, SOBOTA 20. ČERVNA 1914

Drač je zachráněn. Velitelé rakousko-uherských a italských válečných lodí jsou zmocněni použít děla, pokud by povstalci pronikli do města a pokud by dvoru, vyslancům nebo cizím koloniím hrozilo bezprostřední nebezpečí. Toto opatření je dostatečné, aby byla vzbouřeným rolníkům postavena neproniknutelná hráz zamezující jim přístup do Drače. Rozkaz velitelům byl odpovědí na volání knížete, který opakovaně žádal od mocností vojenskou pomoc a setrvával mnoho nejistých dní bez veškeré podpory a účinných projevů sympatií. Nechybělo mnoho a příkaz ochránit město proti barbarům by velmi snadno dorazil pozdě.

Bělehrad, 7:32, v parku v pevnosti

Setkávají se u hrobky Damada Aliho Paši, velkovezíra Osmanské říše padlého roku 1716 v boji s rakouským vojskem pod vedením prince Evžena. Památník se nachází v parkové části bělehradské pevnosti vysoko nad soutokem Sávy a Dunaje. Příhodně významné místo pro tuto schůzku.

Nebe je zatažené a od břehu stoupá jemný opar. Oba muži jsou v civilu, ničím se neliší od běžných občanů korzujících po parku, třebaže v tuto chvíli tam kromě nich téměř nikdo není. Na to je ještě příliš časně. Kolem se probelhá jen nějaký starý muž. Jde o holi a jednu nohu vláčí za sebou. Zřejmě válečný veterán.

Plukovník Dragutin Dimitrijević se posadí na nedalekou lavičku. Je mu sedmatřicet let a je šéfem srbské vojenské rozvědky. Jeho společník se rozhlédne, aby se ujistil, že je nikdo nesleduje. Je to Vojislav Tankosić, třicet dva let, major srbské armády a bývalý četnik v boji proti Osmanům.

Tankosić je nervózní. Ví, že v Bělehradu operují rakouští špiclové. Ani vlastní srbská vláda nesmí vědět o ničem, co zde musejí projednat. Jeho ostražitý pohled se upře na záda kulhajícího starého muže, který se pomalu vzdaluje.

„Tak se konečně posaď a nepostávej tu,“ zabručí Dimitrijević. „Tady nás nikdo špehovat nemůže, takže se uklidni.“

Oba muži nosí kníry s navoskovanými, nakroucenými konci, jak je to v módě. Tím však veškerá podobnost končí. Dimitrijević je medvěd v lidské podobě. Není nijak výrazně vysoký, ale má široká ramena, hrudník jako sud, silné paže a širokou lebku s už jen sporým vlasovým porostem. Od studentských let ho provází přezdívka Apis, což byl posvátný býk z Mennoferu ze staroegyptské mytologie.

Vojislav Tankosić je naopak vysoký a velice štíhlý. Tváře má natolik propadlé, že by člověk uvěřil, že celé týdny nedostal nic pořádného k jídlu. Jinak je však pohledným mužem s hustými černými vlasy, někým, za nímž se na ulici ženy ohlédnou.

Oba jsou členy obávané srbské nacionalistické organizace Černá ruka. Dimitrijević patří k jejímu vedení. Je víc než to, je spoluzakladatelem a vůdcem spolku. S ním není radno si zahrávat, jak Tankosić ví. Ten muž je chladnokrevně vypočítavý a nemá skrupule. Před jedenácti lety se oba podíleli na zavraždění srbského krále Aleksandra Obrenoviće, který byl neoblíbený pro své sympatie k Rakousku. Spiklenci v noci vnikli do paláce, rozstříleli krále a jeho manželku nesčetnými kulkami, jejich těla rozsekali šavlemi téměř na kusy a vyhodili je z okna. Ne, s Dimitrijevićem není radno si zahrávat.

„V Albánii to docela vře,“ řekne Tankosić. „Četls, co noviny píšou o Drači?“

„Na co jsou mi noviny? Já jsem velitel tajné služby. Mám rychlejší a lepší informace než každý pisálek.“

„Jistě. Chci jenom říct, že Rakušané a Italové mají válečné lodě v pozicích. Postřílejí ty muslimské povstalce na jednu hromadu.“

Dimitrijević škubne rameny. „Já jsem říkal hned, že z rolnického povstání nic nebude. Spojenci nenechají svého německého knížete padnout. Ale i když povstání potlačí, situace pro nás Srby se nezlepší.“ Zívne a promne si obličej, jako by se ještě docela neprobudil.

„O to se ale nemusíme nijak starat. Jak se daří tvým hochům?“

„Jsou celí rozrušení. Pochopitelně, za těchto okolností. Následníkova návštěva je tedy potvrzená na osmadvacátého?“

„Ano. Na tom se nic nezměnilo.“ Dimitrijević si nepřítomně prohlíží nehty. „Poslouchej,“ řekne nakonec. „Já vím, tys už ty mládence naverboval. Já mám teď ale přece jenom pochyby. Myslím si, že bychom to měli odtroubit.“

„Pomátl ses? Tohle je jedinečná příležitost. Nesmíme si ji nechat ujít. Takový úder otřese monarchií, nebo ji dokonce svrhne.“

„Já vím. Ti tvoji lidi jsou ale naivní hloupí kluci. Školáci, zatraceně!“

„Znáš přece Danila Iliće. Ten se s nimi přátelí a dobře je zná. Ručí za ně. Kromě toho ty tři v Sarajevu povede, aby se nic nepodělalo.“

Dimitrijević přikývne. „Nic proti Ilićovi. Ten je spolehlivý. Ale ti tři hošíci, co to mají vyřídit… Jak že se jmenují?“

„Gavrilo Princip, Nedeljko Čabrinović a Trifko Grabež. Všichni tři jsou bosenští Srbové, jak víš. Nenávidí Rakušany.“

„To nepopírám. Jsou ale nezkušení. Všechno zbabrají. Na tom ani Ilić nic nezmění. Navíc tě znají. Jestli je dostanou, prozradí tě jako prvního. Copak ti to není jasné?“

„Dám jim s sebou kapsle s kyanidem. Jsou ochotní zemřít.“

„Víš to jistě?“

Tankosić přikývne. „Všichni tři. Oni vědí, že nemají šanci uniknout. A nikdo z nich nechce být dopaden živý. Je to komando smrti. Oni to vědí.“

„Ptám se tě znovu: Jsi si tím opravdu jistý?“

„Přísahám! Stokrát jsem to s nimi probíral, ukázal jsem jim kapsle a vysvětlil, co musejí udělat. Vím, že jsou mladí, ale jsou to zapálení vlastenci a touží položit život za věc. Za srbský národ. Žije v nich duch mučedníků.“

Dimitrijević potřese hlavou a povzdechne si. „V kavárně se zapálené vlastenectví projevuje velice lehce, Vojislave. V bitvě to už vypadá jinak. To si pánové studentíci nadělají do kalhot. Tys byl ve válce. Ty víš, jaké to je. Komu se chce umírat?“

„Neměj obavy, Dragutine. Dám za ty tři ruku do ohně. Hlavně za Gavrila Principa. Ten je jejich vůdce, ti zbylí dva udělají, co on řekne. Všichni tři se už zapojili do různých protestů. Principa kvůli tomu v Sarajevu vyhodili ze školy. Před dvěma roky se hlásil k četnikům, chtěl za každou cenu bojovat proti Osmanům. Já ti říkám, že je běsný po tom, něco podniknout. A je tak odhodlaný, až to děsí.“

„Kolik je tomu klukovi?“

„Devatenáct. Stejně jako těm ostatním.“

„Devatenáct?“ Dimitrijević nevěřícně zakoulí očima.

„To mi hlava nebere. Vždyť ti ještě mají mléko na bradě.“

„Ti nejmladší jsou často nejstatečnější. To ty víš.“

„Ano, protože nemají ponětí o světě.“

„Zatraceně, Apisi! Oni přece musí jenom stisknout spoušť pistole a možná hodit bombu. Co je na tom tak těžkého?“

Dimitrijević se dívá do země a mlčí.

„Je tu ještě něco, co bys měl vědět,“ mluví dál Tankosić. „Ilić tvrdí, že Gavrilo je nemocný na plíce a ví, že mu nezbývá moc života.“

„Aha, a proto je mu jedno, že při tom zařve?“

„Nechce umřít, dokud pro Srbsko nevykoná něco velkého.“

„Hm.“ Dimitrijević se zamyšleně podrbe na bradě.

„A ti zbylí dva?“

„Ti jsou odhodlaní úplně stejně. Čabrinoviće jako děcko jeho otec pravidelně mlátil. Stařík horuje pro Rakousko. Čabrinović se mu chce pomstít.“

Dimitrijević pohrdavě zasyčí. „Hloupí spratci! Mě taky mlátili a mučedník se ze mě nestal.“ Chvíli mlčí a přemýšlí. „Kdybychom pro ně měli víc času na dril se zbraněmi…“

„Cvičili jsme dost. Gavrilo se ukázal jako zvlášť dobrý střelec. Tělesně není nejsilnější, ale s pistolí zacházet umí. A Čabrinović hodí bombu.“

„Co ten třetí?“

„Pistole. Pro jistotu na jiném místě na ulici.“

„Trasa je známá?“

Tankosić přikývne. „Trasu a protokol zveřejnili do všech podrobností.“

„Oni nám to vážně usnadňují.“ Dimitrijević potřese hlavou nad hloupostí rakouských úřadů. „Rozhodně s nimi ale pokračuj ve cvičení, než je pošleš do tunelu.“ Tím myslí tajnou podzemní organizaci spolehlivých osob Černé ruky, s jejíž pomocí spolek do Chorvatska, Bosny a Černé Hory pašuje muže a zbraně. A s jejíž pomocí dopravuje opačným směrem do bezpečí muže pronásledované policií.

Tankosić na sobě najednou ucítí Dimitrijevićovy chladné oči. „Jedno si musíš uvědomit, můj milý Vojislave – jsi můj přítel a znám tvoje neochvějné smýšlení. Při mučení ale promluví skoro každý. Pokud se to zvrtne a oni ty hochy pochytají, tak my všechno popřeme a nenecháme naživu nikoho, kdo s tím má něco přímo do činění. Nemůžeme připustit ohrožení spolku, pokud bys svůj úkol zbabral. Rozumíme si?“

Tankosić musí nejprve ztěžka polknout, než může odpovědět. „Všechno to proběhne, jak si to přejeme, Apisi. Slibuju.“

Sarajevo, 8:02, v jednom penzionu nedaleko starého města

Skulinou v těžkých brokátových závěsech proniká ostré ranní slunce a šimrá majora Rudolfa Markovice na nose. Otevře nejprve jedno, potom i druhé oko. Hlava ho bolí po šampaňském uplynulé noci a jazyk jako by měl porostlý srstí. To jsou jeho první vjemy.

K jeho údivu spočívá na jeho hrudi ženská ruka. A na jeho stehně holá noha. Tyto končetiny přitom nepatří jedné osobě. Vůbec si nedokáže vybavit, komu, k čertu, patří. Z nočního stolku slyší tikat budík. Stačí pohled na ručičky, aby se zděsil, protože si tupě uvědomí, že zaspal. Musel zapomenout tu věc nařídit.

„No do prdele!“ Shodí ruku ze své hrudi. „Hubere!“ zařve. „Hoď tou svou řití! Ale trapem!“

Klesne hlavou zpátky na polštář a snaží se vzpomenout, kolik toho včera vypil. Podle toho, jak mu třeští lebka, to nemohlo být jenom šampaňské. Musel to zase přehnat se slivovicí, pomyslí si zdeptaně. Oni nás tím nakonec zničí, tihle Bosňané. Tou svou proklatou slivovicí.

Nahá žena, jíž patří ruka, rozespale vzdychne a otočí se k němu hezkým pozadím. Druhá nechá nohu tam, kde je, a přitiskne se k němu ještě těsněji. Její tvář se zavřenýma očima mu připadá povědomá. Něco se v něm probouzí. Je v pokušení tu sladkou známost obnovit. Ale je tam ten budík, který vyčítavě tiká. Najednou mu svitne. Ty dvě jsou tanečnice z jediného kabaretu ve městě, který si zaslouží toto pojmenování. Po představení je sebral a vzal si je domů. Ta blondýna je z Vídně, jak tvrdí, ta druhá z uherské provincie. Nebo se tak alespoň dá soudit podle jejího přízvuku.

„Hubere!“ zařve znovu. „Kde sakra vězíš?“ Prsatá blondýna se posadí a mžourá na něj.

„Proč tady tak křičíš, zlato?“

„Zapomeň na zlato! Všichni ven z duchen.“

Posadí se a promne si tváře pokryté strništěm. Stará majitelka penzionu, v němž se ubytoval, přivírá nad dámskými návštěvami obě oči. Koneckonců si ráda občas přivydělá i hodinovým pronájmem svých pokojů. Většinou poručíkům rakousko-uherské armády hladovým po lásce. Dopřává mu tedy veškerou volnost, dokud to nebude přehánět nebo dokud ji neudá za kuplířství.

Dveřmi nakoukne Alois Huber, který má pokoj vedle.

„Přejete si, pane majore?“

„Proč jsi mě nevzbudil včas, k čertu? Za necelých třicet minut musím být na velitelství. Vykartáčoval jsi aspoň druhou uniformu a vyleštil mi boty?“

„Vyleštil. Mám vás oholit, pane majore?“

„Oholím se sám.“ Markovic vyskočí nahý z postele. Okamžitě toho lituje, když mu tím prudkým pohybem šlehne mozkem bolest. Zatracený chlast! Potom se ale vzchopí. „Vy dvě krasavice se můžete klidit,“ řekne.

„Děkuji za příjemný večer. Bylo mi potěšením.“

Dívky se zájmem zkoumají jeho nahotu. Jako kočky chytající mouchy. Jemu to ale vůbec nevadí. Není to poprvé, co ho zálibně pozorují ženské oči. Políbí obě na tvář, potom se postaví ke komodě s umývadlem a zrcadlem. Markovic je atraktivní pětatřicátník s černými vlasy a důlkem na bradě. Jeho oči jsou dnešního rána poněkud skelné a zarudlé. Jinak se na něm kocovina neprojevuje. Napění si holicí štětku.

Huber, mladý důstojnický sluha, mezitím okouní po pokoji a nepokrytě si dvě nahé ženy prohlíží. Jeho přítomnost jim nebrání v tom, aby si dávaly s oblékáním nestydatě načas. Právě naopak. Jako by se dobře bavily tím, že tam burš stojí s otevřenými ústy a nemůže odtrhnout oči od jejich prsů.

„Přestaň na ty ženské čumět!“ okřikne ho Markovic.

„Přines mi radši uniformu.“

„Rozkaz!“ zahuhlá Huber neochotně a opustí s rudým obličejem a toužebným pohledem pokoj. Dívky se chichotají.

Markovic si z tváře setře poslední zbytky pěny a učeše si vojensky krátce střižené vlasy. Chvatně se oblékne, připne si na zápěstí hodinky a nervózně se na ně podívá. Jsou to jedny z těch dosud vzácných, speciálně pro letce vyrobených, náramkových hodinek. Santos od Cartiera, dárek od otce, na nějž je opravdu hrdý. Mnohem praktičtější než obyčejné kapesní hodinky, zvlášť pro vojáka.

Ještě dvacet minut. To by mohlo stačit. Přesto už je načase vydat se na cestu. Poslední kritický pohled do zrcadla. Markovic je jako vždy hladce oholen, v perfektně padnoucí uniformě a nablýskaných jezdeckých holínkách. Třebaže se ve svém volnu rád oddává zhýralým potěšením – je přece starý mládenec –, nebere zdaleka všechno u armády tak smrtelně vážně a také svému sluhovi nechává spoustu věcí projít, u tří věcí končí veškerá legrace: je to jeho čest důstojníka, jeho pečlivost, s níž plní pracovní povinnosti, a v neposlední řadě jeho vojenský šatník. Nikdy by si nedovolil vyjít na ulici jinak než v bezvadně upravené uniformě. To se do něj vtloukalo už od kadetní školy. A on se toho drží.

Netrpělivě se ohlédne po těch krasavicích nepospíchajících příliš s oblékáním. Jedna z nich je ještě ve spodničce a hledá boty. Blondýna se právě souká do šatů úzkého střihu, v nichž sem večer přišla, a má co dělat, aby do nich vměstnala bujná ňadra.

„Musím jít,“ oznámí Markovic. „Nemůžu na vás čekat. Chovejte se prosím tiše, až budete odcházet. Jinak mi ta stará dole bude dělat trable.“

„Slibujeme, zlato,“ řekne blondýna a pošle mu polibek.

„Bylo to s tebou prima. Ukaž se zase někdy.“

„Spolehni se,“ zabručí nepřítomně a přivolá do pokoje znovu svého burše. „Postarej se, prosím tě, o dámy.“

Huber horlivě přikyvuje. Ví, co se očekává. Má dohlédnout na to, aby dívky co nejdřív a co nejdiskrétněji opustily dům, a hlavně aby si z Markovicova pokoje neodnesly žádný suvenýr. Ne, že by se tam nacházelo něco zvlášť cenného. Opatrnost je matkou moudrosti. Huber se usadí na židli a zubí se na Maďarku, která konečně našla své střevíce.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

PONDĚLÍ, 22. června 1914

Bělehrad, 7:32, v parku v pevnosti

Sarajevo, 8:02, v jednom penzionu nedaleko starého města

ÚTERÝ, 23. ČERVNA 1914

STŘEDA, 24. ČERVNA 1914

ČTVRTEK, 25. ČERVNA 1914

PÁTEK, 26. ČERVNA 1914

SOBOTA, 27. ČERVNA 1914

NEDĚLE, 28. ČERVNA 1914

EPILOG