P. M. Freestone

Vůně Aramteshe: Temný květ

Originální název: Shadowscent: The Darkest Bloom,

vydáno u Scholastic Ltd, 2019

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Text © P. M. Freestone, 2019

Translation © Martina Williams Buchlová, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9612-5 (epub)

ISBN 978-80-243-9613-2 (mobi)

Pro Roscoa, Lauren a Amie: bez vás by nevznikl ani nejjemnější závan těchto slov.

Kapitola 1

RAKEL

Doma to vždycky vonělo po kuchyňském ohni a pouštních růžích, které jsou cítit až po západu slunce.

Vonělo to jako první voda po několika kilometrech cesty pouští.

Vykloním se z okna svojí ložnice a zhluboka se nadechnu nočního vzduchu. Když se bojíte, že brzy o něco přijdete, vychutnáváte si to plnými doušky.

Usadili jsme se tu po matčině smrti. V oáze u cesty, která nikam nevede. Má tvar jako dvě spojené ruce, co drží vodu a chrání ji před chamtivým pískem. Plavou v ní ryby i želvy. Břehy lemují fíkovníky, které nám poskytují tolik čerstvého ovoce, kolik jen zvládneme sníst, a ještě zbude dost na usušení. Všechno se využije. Není to žádný luxus, ale otec opustil město Aphorai i jeho armádu, když jsem byla malá, aby mi dopřál bezstarostné dětství. Jednoduchý život na čerstvém vzduchu, který jsem tak milovala.

Dokud nepřišla Hniloba.

Teď je to doma cítit jen po mém umírajícím otci.

S povzdychem zatáhnu závěsy a odejdu do druhé místnosti.

Na zdi se pořád blýská bronzový důstojnický meč. Symbol respektu, který můj otec kdysi vzbuzoval. Ale ať je člověk milovaný nebo nenáviděný, jakmile se mu do kůže zavrtá Hniloba, jeho dny jsou sečtené. Jejich počet se dá zvýšit, ale to něco stojí. Stojí to hodně. Mnohem víc, než bych si kdy mohla vydělat mícháním vesnických parfémů nebo mastí na žihadla od pouštních včel. Dokonce ještě mnohem víc, než kolik vynesou moje nejlepší květinové oleje na černém trhu v Aphorai.

Umím jen jedno, a tak mám jen jedinou možnost.

Aspoň si to říkám, když pootevřu kufr pod otcovou postelí, uzmu svoji kořist – otcovu podpisovou pečeť – a schovám ji do záhybů svých šatů.

„Rakel?“

Srdce mi poskočí. Klid. Je před domem.

Zavřu víko kufru a ujistím se, že zámek zapadl zpátky a že to vypadá, jako bych se k němu nikdy ani nepřiblížila. Pak se vytratím z místnosti.

Všichni ve vesnici spí. Všichni kromě otce. Sedí na vysoké stoličce a opírá se o hliněnou zeď domu, který postavil s použitím poupravených armádních metod tak, aby odolal všemu snad až na zemětřesení nejvyššího stupně. Jeho inovace jsou důvodem, proč náš domov stojí, zatímco ostatní se zhroutily.

Teď je jeho dřevěná hůl na dosah mojí ruky a obličej mu ozařují poslední rozpálené uhlíky z ohniště. Vznáší se kolem něj vůně bergamotu. Večerní hmyz, jejž má aroma odhánět, už dávno zmizel, ale otec má tu čistou vůni rád. Za normálních okolností by to bylo mrhání. Ale já vím, že bych zešílela, kdybych musela denně cítit zápach svého rozkládajícího se masa.

„Nemůžeš spát?“ Snažím se znít nenuceně, přestože se cítím provinile. Dýchám, co nejmělčeji to jde.

Otec si mě přitáhne do rychlého objetí. Dává si pozor, abych se dotýkala jen jeho zdravé strany. „Došla nám vrbová kůra.“

„Myslela jsem, že jí máme dost ještě na celý měsíc.“ Pokrčí rameny.

To není dobré. To vůbec není dobré. Ale jen to utuží moje odhodlání a naráz dovedu svůj plán snadněji odůvodnit, snadněji zamaskovat.

„Dojedu pro nějaké zásoby do Aphorai.“ Alespoň to je pravda.

Zavrtí hlavou. „To je v pořádku. Nedělej si starosti.“

„Ani u šestého pekla to není v pořádku.“

„Dávej si pozor na jazyk.“

Vystrčím jazyk a šilhavě se na něj podívám.

Otec se zasměje. „Nezastavil bych tě, ani kdybych se o to snažil, že ne?“

„Nejspíš ne. Stejně už jsem Bardenovi slíbila, že ho svezu. Končí mu propustka.“ Přehodím si brašnu přes rameno a políbím otce na strniště na tváři. „Zkus si trochu odpočinout, ano?“

Přikývne.

„Slibuješ?“

„Slibuju.“

V písku za mnou se ozvou šouravé kroky. Přesně na čas.

Bardenův opasek s pochvou na meč i jeho suknice jsou tak nové, že stále voní tymiánem, který se používá, aby přebil odér holubích výkalů z koželužských kádí. Pod ním už cítím známý nádech potu zamaskovaného jantarovým olejem, který palácové stráže v Aphorai musejí používat, aby neurazili žádný vznešený nos. A vsadím se, že vznešeným očím se ani trošku nepříčí pohled na jejich naolejované svaly. Během těch pár krátkých měsíců, co v paláci slouží, se Bardenovi díky každodenním tréninkům vyklenula hruď. I když už předtím měl tak široká ramena, že se za ním otočila půlka vesnice, kde jsme vyrostli. Jako by byl vtělením samotného Ashradinorana.

A on si to moc dobře uvědomuje.

„Bardene,“ pozdraví otec mého nejstaršího přítele.

„Vracíš se do služby k zářnému vůdci naší provincie?“ S námahou se snaží postavit a v jeho hlase se ozývá jemný náznak hořkosti – byl ve službách aphoraiského eraze dávno předtím, než se Barden vůbec narodil.

Barden přistoupí blíž a nabídne otci svou paži. „Pokud se chci v životě někam posunout, nemůžu jen šoupat nohama.“ Podívá se na mě. „Ale čas strávený doma je k nezaplacení.“

Vyhnu se jeho pohledu a narovnám si popruh u brašny, který vlastně ani nebyl překroucený.

Jakmile je otec na nohou, ztěžka se opírá o hůl. Zbytek jeho levé nohy – který teď dosahuje sotva po koleno – tam jen bezúčelně visí. Přimhouřím ve světle měsíce oči. Nemá ty obvazy uvázané výš než včera?

Začne kulhat směrem ke dveřím. „Uvidíme se zítra večer, ano?“

Přikývnu, nevěřím si dost na to, abych tu lež vyslovila nahlas.

Když otec zmizí uvnitř, otočím se k Bardenovi. „Připraven?“

„Jako nikdy.“

Barden mě následuje za dům. Za plaňkovou ohradou tam na nás čeká kobyla s valachem. Pokyvují hlavami a každý odpočívá s jednou zadní nohou opřenou jen o špičku kopyta.

Lil je ten největší kůň, kterého otec kdy vyšlechtil, je dokonce větší, než její starší bratr vedle ní. Otec mi ji věnoval ke dvanáctým narozeninám a už celých pět let jsme nerozlučné. Pojmenovala jsem ji po lilariích z povídek naší vesnické vypravěčky, protože je černější než stínoví démoni ze starověkých legend, dvakrát tak rychlá a stejně tak vznětlivá. Otec mi řekl, že mi to jméno nepřinese žádné štěstí. Ale tou dobou už mě štěstí ani jeho bratranec osud moc nezajímali – oba se ke mně otočili zády. Lil je démon a budeme spolu vycházet skvěle.

Teď se ten démon probudil. Lil zastříhá ušima a přistoupí k nám.

Když Barden uvidí mého koně, zpomalí. „Zvykne si na mě někdy?“

„Kolikrát ti mám říkat, že to není nic osobního? Nemá ráda nikoho.“ V tu chvíli se Lil rozhodne naklonit hlavu přes ohradu a šťouchne mě čumákem do ramene.

„Jasněěě.“

Barden mi podá svůj vak s věcmi, je narvaný k prasknutí.

„U všech smradů, Bare. Co tam máš?“

Barden pokrčí rameny a neodpoví. „Pořád do toho chceš jít?“

Přikývnu, protože nevěřím svému hlasu. Pak připevním jeho vak i svoji brašnu k Lilinu sedlu.

Moji ruku překryje mohutná dlaň. „Víš, že ještě není pozdě na to spokojit se s místem drtičky kadidla. Svět by se kvůli tomu nezbořil. Možná by sis na to i zvykla.“ A je to tu zas. Barden si myslí, že se věci dějí z nějakého důvodu, že každému je souzeno nějaké místo. Že to má každý napsané ve hvězdokruhu dávno předtím, než je dost starý na to, aby o nějakém smrdutém hvězdokruhu vůbec cokoli věděl. To je jedna z věcí, na kterých jsme se nikdy neshodli. Vysmýknu se z Bardenova sevření, zapletu prsty do Liliny hřívy, zabořím jí obličej do krku a vdechuji teplou koňskou vůni, jako bych se schovávala pod deku.

„Plat pudrové krysy sotva stačí pro jednoho člověka.“ Podívám se směrem k domu. „Jednoho zdravého člověka. Musím být parfumérkou, jinak jsme v koncích. A musí to být teď. Táta už nemůže čekat další rok.“

Barden nelibostí svraští obličej, protože ví, že je to pravda. Potom mě chytne za ramena. „Jde to i jinak, Rakel. Postupuju nahoru. Už teď posílám polovinu svojí výplaty sestře. Brzy bych mohl pomáhat i tobě a tvému otci.“ Přistoupí ještě blíž a obejme mě.

Ta známá pevnost jeho těla mě uklidňuje, ale nemůžu ho nechat řešit svoje problémy. Než jeho snahy přinesou ovoce, mohlo by už být moc pozdě.

„A potom,“ zašeptá mi do vlasů, „bys nemusela tolik riskovat.“

Ztuhnu. Miluju naši vesnici, ale dělat něco jinak tady znamená sejít z cesty. Kdežto v erazových parfumeriích je to jinak. Nové výtvory jsou odměňovány. Bohatě odměňovány. Kdybych se k cechu dostala, nikdy bych si nemusela dělat starosti s cenou těch nejlepších ingrediencí, které by mohly zpomalit Hnilobu a získat tak otci čas. Dokonce bych mohla objevit nějaký lepší lék. A mohla bych sama rozhodovat o svojí vlastní budoucnosti a nečekat na pomoc vkleče Bardenovi u nohou.

Barden se napřímí. „Pokud mi nemůžeš slíbit tohle, slíbíš mi něco jiného?“

Teď ho předstíranou statečností neoblafnu, ani kdybych na ni měla sílu. Nakloním k němu obličej, ale oproti hvězdám a měsícům vidím jen jeho siluetu, jeho výraz je mi skrytý.

„Slib mi, že budeš opatrná,“ řekne chraplavě, skloní bradu a nepatrně se ke mně přiblíží.

Uskočím. „Je pozdě, Bare. Měli bychom vyrazit.“ Popadnu Liliny otěže a zasunu nohu do třmenu.

Barden se s povzdechem vyhoupne za mě. „Pojď,“ promluví jemnějším hlasem, „opři se o mě.“

Přesto, že mezi námi stoupá napětí, je pořád mým nejlepším přítelem. Mým jediným přítelem. Vždycky dokázal udržet moje tajemství. Opřu se o jeho hruď. Do města pojedeme celou noc i den, neuškodí trochu se vyspat.

„Lil,“ zamumlám, když zavírám oči, „nevyhoď Bardena ze sedla, ano?“

***

Ve chvílích, jako je tahle, si přeju, abych měla nos jako každý jiný.

Aphorai ještě není ani na dohled, když k nám vítr mezi dunami donese odéry městských ulic. V jednu chvíli je v poušti klid – je tu jen Barden, můj kůň a neustupující aroma pouštního kaktusu, který Lil po cestě rozdrtila kopytem. A najednou mě do nosu praští vlna sušeného ovoce, nemytých podpaží a všeho zralého i zkaženého mezi tím.

Barden mi konejšivě stiskne rameno.

Polknu, abych zahnala nutkání zvracet, a lehce Lil pobídnu patami. Musím stihnout svoji schůzku.

Jako první se nad písečnými dunami objeví budova chrámu. Stupňovitá pyramida se tyčí nad městem jako skloněná příšera. Je to jedna z mála staveb, které přečkaly staletí zemětřesení, jež zmáhají a trýzní naši provincii. Věřící tvrdí, že chrám byl postaven samotnými bohy. Na tom by mohla být alespoň trocha pravdy, jen kdyby šlo o bohy otrocké práce a bezedných měšců.

Až když Lil zařehtá a pohodí hlavou, uvědomím si, že jsem od ramen až po stehna v křeči a ruka se mi zatoulala ke stříbrnému medailónu, který mám zastrčený pod lněnými šaty. Předkloním se, abych svoji klisnu pohladila na krku. „Promiň, holka.“

Z téhle vzdálenosti chrámové kněžky opravdu vypadají tak, jak se jim říká – v červených opeřených sukních stoupají po hlavním schodišti: ohnivé orlice. Když dorazí na vrchol, začne se k obloze od hlavního oltáře kroutit sloupec modrého kouře. Následuje ho další, bílý a řídký jako letní mrak. Potom přichází oranžová a špinavě zelená spirála.

Když se k nebi vznese poslední oblak kouře, Barden do mě šťouchne. Císařská purpurová.

„Co to má znamenat?“ zeptám se přes rameno.

Zafuní: „Nemám tušení. O záležitostech říše jsou informovaní jen důstojníci.“

„Jo? Myslela jsem, že si tě velitel posádky oblíbil.“

„Tak moc zase ne.“

„Nakonec nejsi jeho typ?“

Dloubne mě do žeber. „Čeká, že si vezmu nějakou hodnou holku.“

„Nejsi přece prvorozený,“ ušklíbnu se. Barden má to štěstí, že je mladší sourozenec – netíží ho zodpovědnost za pokračování rodu. „Můžeš být, s kým budeš chtít.“

„Můžu?“

Povzdechnu si. Pěkně jsem si naběhla.

V duchu hledám způsob, jak konverzaci nasměrovat jinam. V tom mě do nosu praští ten ceremoniální kouř a rozpálí ve mně uhlíky dlouho zadržovaného hněvu.

Chrám řídí životy věřících prostřednictvím pravidel a rituálů. Začíná to hned prvním nádechem novorozence. Drahé ingredience, které se pálí nad svícemi i nad ohništěm, hlásají do nebes, mezi kterými paprsky hvězdokruhu jste se narodili. Jedině tak budou bohové až do vaší smrti naslouchat vašim modlitbám.

Při mém narození žádné posvátné ingredience nehořely. Nemám žádné drahé vůně, ke kterým se při modlitbách obracím.

Máta, kůže, rozmarýn, pot. To jsem ucítila jako první.

Mátové mýdlo, starou koženou výstroj a rozmarýnový olej na vousy vyrobený z těch samých rostlin, které ještě pořád rostou v pálených hliněných nádobách před naším domem. Tátovu nezaměnitelnou uniformu. Prolínala se s tím, co ten den dělal ve výcvikovém táboře svojí jednotky. Když mě nosil na ramenou po tržišti při návštěvě Aphorai, vznášely se ty čtyři vůně kolem mě. I jako malá jsem je dokázala jednoduše rozlišit, byly jako moje soukromá pevnost, jež mě chránila před útoky odérů velbloudů a kožedělných dvorů i polévek z pouštních skřivanů a levných kadidel z postranních uliček.

Ale to bylo dávno předtím, než se mu na chodidle objevil ten první malý puchýřek. Předtím, než mu ten strup den po dni znovu praskal, aby pokaždé odhalil čím dál větší ránu. Předtím, než pro něj ta bolest začala být příliš a nedokázal už unést sám sebe, natož mě.

Na nebi nad námi se točí a klesá hejno vlaštovek. Jejich švitoření přeruší moje vzpomínání. Chystají se usadit v lučištnických otvorech aphoraiských hradeb – v jediném opevnění v celé říši, které nebylo během Stínových válek zdoláno, jak vždycky říkal otec. Všechna ta zemětřesení zřejmě pomohla naší provincii připravit se i na jiný druh násilí.

Dnes ty hradby chrání hlavně před sluncem – horkým jako kovářská výheň, co splývá s obzorem a rozlévá roztavený kov do pouště. Když dojedeme k patnácté bráně, Barden se sveze z Lilina hřbetu. Ze stínu se okamžitě vyhrne skupinka otrhaných dětí a obklopí nás. Barden se vesele zasměje, otevře svůj vak a začne rozdávat skalní fíky. Tak proto ho měl tak narvaný.

Stiskne mi koleno, aniž by se musel moc natahovat.

„Uvidíme se na zkouškách, jo?“ Přikývnu.

„Rakel?“ zavolá přes vzrušené brebentění dětí.

„Ano?“

„Ať tě hvězdy chrání.“

Znovu přikývnu – Barden ví, že jsem nikdy v životě nevyslovila žádnou modlitbu. Dám se na cestu.

Lil nechám u fontány na malém náměstíčku. Zapadla by líp, kdybych ji vzala do jednoho kupeckého tábořiště za městskými hradbami, ale to něco stojí. Nevadí. Pokud je tahle čtvrť dost bohatá na to, aby tu měli na veřejnosti fontánu s vodou, nebude se nikdo obtěžovat s kradením koně. Obzvlášť, když si většina lidí myslí, že má větší cenu grilovaná než živá. A kdyby na ni někdo vztáhl ruku? Pravděpodobně by o ni přišel.

Lil si rozhořčeně odfrkne, nelíbí se jí, že tu zůstane uvázaná a sama.

„Co je?“ zeptám se a promasíruju jí slabiny. „Nemáš noční trh ráda.“

Odmítá se na mě podívat.

Zašátrám v kapsách, vytáhnu žlutý služebnický šátek a zavážu si ho přes špinavé zacuchané vlasy. Uvnitř městských zdí se nikdo neobléká jako do pouště, proto si podle městského stylu vyhrnu rukávy šatů až k ramenům. Podívám se do svého medailonu jako do zrcátka a zkontroluju, jestli nemám na obličeji nějaké špinavé šmouhy. Nakonec si na spánky, za uši a na zápěstí vklepám trochu z obsahu svého medailonu. Včelí vosk napuštěný hyacintem a lilií se špetkou hřebíčku. Je to až nechutně květinová vůně, ale spolu s krátkými rukávy a barvami služebnictva mi pomůže zapadnout.

Naposledy podrbu Lil za ušima a potom si přehodím brašnu přes rameno – opatrně, abych nepomačkala její obsah. Hluboko uvnitř je zastrčený můj vyhladovělý měšec. Potom se vydám na cestu.

Nejdřív jdu širokými ulicemi lemovanými palmami. Služebnictvo v šafránově žlutých róbách si mě vůbec nevšímá a pospíchá za svými pozdními pochůzkami. Z vršku zdi mě pozoruje malá kočka, ze zahrady za ní se ke mně line vůně zralých kaki. Kráčím odhodlaně, snažím se zůstat ve střehu, aniž bych vypadala moc nápadně. Jsem si moc dobře vědoma toho, kolik měsíců práce s sebou v těch pár sklenicích nesu.

Obloha nad mojí hlavou se stmívá, poslední rozvířené zbytky chrámového kouře už se potrhaly a rozpadly.

To je dost.

Jak se přibližuju k trhu, jsou uličky čím dál tím užší. Nad podtónem zapáchající kanalizace se jako staří známí potkávají vůně jednotlivých koření. Proplétám se mezi stánky a snažím se dýchat co nejmělčeji. Vyhýbám se prodavačům kuřat a mačkám se mezi stolky zatíženými kořením sumah a posetými souhvězdími badyánových hvězd.

Najednou mám zase nad hlavou oblohu. Náměstíčko je lemováno stánky, jejichž zboží vypadá spíš na ozdobu než k užitku. Vzduch těžkne odérem z tinktury dračí krve. Zhluboka se té oficiální aphoraiské vůně nadechnu – vyrábí ji jen v erazových parfumériích. V téhle části města je to mnohem víc cítit aristokracií a ambicemi.

A pod tím vším číhá něco hrozného a známého.

O nedalekou zeď se opře nějaký muž, vedle něj stojí malý dřevěný vozík. Snažím se ve slábnoucím světle zaostřit. Klečí? Ne. Nohy mu končí asi tam, kde by měl mít kolena. Z pahýlů mu visí špinavé obvazy navlhlé od vředů, které skrývají. Moc času mu nezbývá.

Každý kolemjdoucí se vyhýbá jeho zkoumavému pohledu. Služebnictvo si prohlíží dlažební kostky. Obchodníci si halí nosy do kusů navoněných hedvábných látek a obloukem ho obcházejí. Když jsou alespoň deset kroků za ním, nechají látku spadnout k zemi. Sloužící u stánků okamžitě spěchají, aby ústřižky dlouhými kleštěmi sebrali.

Pověrčiví blázni. Hnilobu nemůžete chytit jen tím, že ucítíte její zápach – já jsem toho živoucím důkazem.

Muž se s námahou vytahuje do svého vozíku, ale zakymácí se, když ho jeden ze sloužících pobídne kleštěmi a vyhrožuje, že na něj zavolá městskou stráž.

Zatnu ruku v pěst a zase ji uvolním. Vydám se tam, protáhnu se kolem sloužícího a kleknu si vedle nemocného muže. „Chytni se mě.“

Když společně pracujeme na tom, aby se usadil ve svém vozíku, obličej se mu kroutí bolestí.

Zašátrám ve své brašně a vyndám skoro prázdnou sklenici s vrbovou kůrou. Je to poslední zbytek mojí osobní zásoby, ale brzy si vyzvednu novou. „Vezmi si ji. Ztlumí bolest. Nejlepší je dát si ji do čaje. Ale ne moc,“ varuji ho a prohlížím si jeho obvazy, „jinak ti sníží srážlivost krve a vykrvácíš.“

„Děkuji,“ řekne těžkým hlasem.

„Máš někam namířeno? Můžu ti pomoct se tam dostat?“

„Já to zvládnu.“ Oba víme, že je to lež.

„Jsi si jistý?“

Letmo se podívá přes náměstí. Nedaleký rozruch nám napoví, že sloužící už sehnal stráže. „Měla bys jít.“

Tak taková je pravda. To poslední, co potřebuju, je znepřátelit si kapitána městské hlídky, který nemá zrovna nejlepší noc.

„Ať tě hvězdy chrání, sestro,“ řekne odhodlaně.

„I tebe.“

Na druhé straně náměstí se nachází cíl mojí cesty, ozářený světlem z měděných ohnišť. Ve vchodu stojí zástup mladých sloužících, mají jemné a hezké rysy a jejich těla zahalená do šatů ze vzdušného hedvábí jsou pevná a pružná. Každý z nich drží vějíř ze spletených palmových listů a nahání jím sladký červený kouř směrem do ulice. Nabádají tak zákazníky, ať vstoupí a něco si dopřejí. Řada stráží za nimi dává najevo, že musíte být ten správný druh zákazníka, abyste byli vítáni.

A já ten správný zákazník nejsem.

Ještě že nemám v úmyslu vejít hlavním vchodem.

V zadní stěně budovy jsou kamenné schody vedoucí do sklepa.

U dveří stojí jeden hlídač, který není oblečený tak výstředně, jako ti u hlavního vchodu. Stroze na mě kývne. Jdu dál chodbou a skoro zakopnu o natažené končetiny spícího páru. Zbytky jejich elegantních parfémů jsou přebity odérem prázdných měšců a ještě prázdnějších hlav. Snový dým. Téměř uprostřed hlavní komnaty stojí asi do pasu vysoký mramorový stůl obklopený davem pozorovatelů. Na jeho desku vystoupí čtyři muži a jedna žena a služebnictvo jim přinese malé skleněné pohárky vyrovnané na okraji stříbrného podnosu, v pěti pozicích hvězdokruhu. Vypadá to, že sklenky jsou naplněné samotnou duhou.

V blikajícím světle svíček září tekutina každé z nich jako jiný drahý kámen.

Zase tahle hra. Smrt v ráji. V pohárech je směs opiového mléka a tvrdého alkoholu – každá z těch ingrediencí poskytne konzumentovi noc plnou lásky k celému světu a každému, koho potká. A rizika? Okraj jedné sklenice může, ale nemusí, být pomazán nočním jasmínem. Ten je v medem slazeném likéru téměř nerozpoznatelný, ale po pár úderech srdce smrtelný. Je to zkouška dovednosti. Komu dovednost chybí, ten zkouší svou odvahu.

„Do dna!“ První hráč – mladík s kudrnatými vlasy a barvou róby nebezpečně blízko k císařské purpurové – zvedne svoji sklenku a jediným lokem ji vyprázdní. Jeho společníci ani nedýchají, upřeně ho pozorují. Po chvíli mladík položí pohár dnem vzhůru zpátky na podnos. Má jiskru v oku a široce se usmívá. „Parfém bohů mě bude provázet další noc.“

Pozorovatelé jásají a plácají ho po zádech. Když procházím komnatou směrem k baru, nijak se nepokouším skrývat svůj posměšný úšklebek. Pokud se někdo podívá mým směrem, jeho pohled mě stejně nezaznamená. Služebnictvo je neviditelné.

S barmankou jsme si nikdy nehrály na přítelkyně. Když přejíždí pohledem po mé brašně, ani se nesnaží o zdvořilosti. „Nech to v obchodě. Čeká tam na tebe půl libry cingů. Další objednávku přines na půlměsíc.“

„Tentokrát chci mluvit se Zakkurem.“

„Ani náhodou.“

Poklepu na brašnu. „Chceš, abych to radši donesla k Rokadovi?“ Blafuju jen napůl. Rokad platí líp, ale taky se o něm říká, že svoje dodavatele prodává regulátorům. Barmanka si povzdychne a natáhne se za bar. Asi po půl minutě výmluvného cinkání je přede mě vystaveno pět pohárů. „Vyber si.“

„Nejsem žádný nafoukaný čmuchal, který hledá vzrušení v temné části města.“

„A Zakkurus není žádný dobročinný mecenáš ochotný ztrácet čas s kýmkoli, kdo se objeví na jeho prahu. Chceš s ním mluvit. Tak si vyber.“

U všech smradů. S tímhle jsem nepočítala, ale co jiného můžu dělat? Když to neudělám teď, budu moct skládat učňovské zkoušky zase až za rok. Jestli chcete být oficiální, říkejme jí Soužení, ale pořád je to Hniloba a ta na nikoho nečeká. Ani na muže, ani na ženu.

A vzhledem ke všem těm bohům a hvězdám a nedostatku, no, úcty, kterou bych jim v životě prokazovala, nemám na vybranou. Potřebuju vědět, jaký parfém si erazova dcera, lady Sireth, oblíbí v dalším období hvězdokruhu – po jaké vůni bude toužit každý, kdo něco znamená, nebo kdo chce něco znamenat. Ten parfém bude posledním kolem mých učňovských zkoušek.

Postupně si přizvednu pod nos každý pohárek a soustředím veškerou svou vůli na to, aby se mi netřásla ruka. Nechávám si směsicemi jednotlivých vůní obalit smysly. U třetího poháru se zarazím. Jako v jediném v něm cítím stopy hořkosti. Bezpochyby by mě měla odradit. Je to taky jediná sklenka, která postrádá přesycenou sladkost – jediná čistá. Vsadila bych na to krk. Chystám se na to vsadit krk.

„Čtyři?“ zvednu obočí. „Nedáváte mi tu moc šancí, co?“ Barmanka pokrčí rameny.

Hledím jí přímo do očí a zvednu si hořkou tekutinu k ústům. Potom zakloním hlavu a napiju se.

Na jedno nebo dvě nadechnutí se cítím normálně. Potom se svezu k podlaze.

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola 1