Alexander Stainforth

BOSS

ALFA BOSS

KOMPLETNÍ VYDÁNÍ

Praha 2020

Alexander Stainforth: Boss, Alfa boss

První kompletní vydání

Copyright © 2020 Alexander Stainforth

Vydalo nakladatelství David Kaps,

Rybná 716/24, 110 00 Praha 1 – Staré Město

www.stainforth.cz v roce 2020 jako svou 16. publikaci

Redaktor textu Boss: Josef Pepson Snětivý, 2019

Redaktorka textu Alfa boss: Martina Suková, 2019

Obálka „BOSS“: Marianne Nowicki, 2019

Obálka „ALFA BOSS“: Marianne Nowicki, 2019

Nevhodné pro čtenáře do 18 let.

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88179-20-7 (ePub)

ISBN 978-80-88179-21-4 (MobiPocket)

Tato kniha je dílem fikce. Jména, postavy, místa a události jsou pouze výtvorem mých představ.

Nevhodné pro čtenáře do 18 let.

Playlist

Rita Ora – Anywhere

Kelly Clarkson – Heartbeat Song

Bebe Rexha – Self Control

Beyoncé – Halo

The Veronicas – You Ruin Me

Kelly Clarkson – Stronger

Rita Ora – Let You Love Me

Madilyn Bailey – Titanium

Five – Closer To Me (Radio Edit)

Sara Bareilles – Gravity

Sandra – These Moments Dido – Here with Me

Dido – Everything To Lose (Armin van Buuren Remix)

Bebe Rexha – Last Hurrah

Hoobastank – The Reason

Clean Bandit – Tears (feat. Louisa Johnson)

Loren Allred – Never Enough

Dido – Hell After This

Dido – White Flag

Dido – End of Night

Beyoncé – Halo (cover verze od Amira Brandona)

BOSS (první díl)

Kapitola 1.

„Jak dlouho myslíš, že tu novej šéf vydrží?“ ptá se Karolína a sedá si na kraj mého stolu. Odsouvám se na židli kousek dál a nervózně si odkašlávám.

Nevím, co vlastně říct. Náš poslední šéf byl totální idiot a hajzl, se kterým nikdo nevycházel. Jediné štěstí bylo, že nám všem nakonec nepřerostl přes hlavu. Díky Karolíně ovšem. Někdy se hodí, když vaše kamarádka a kolegyně spí s majitelem reklamní agentury KaMa, kde pracujete. Ale i když se díky ní jeho odchod urychlil, stejně mám ještě občas noční můry, a kdykoliv si na něj vzpomenu, ozve se nepříjemný pocit kolem žaludku.

„Hele, už jsi to zpracoval, ne?“ Karolína si mě znepokojeně prohlíží, což nevěstí nic dobrého, protože se mě právě chystá totálně rozebrat.

„Jasně, jenom…“

„Jenom co?“

Pokrčím rameny. Je těžké o tom mluvit. Vždycky jsem si držel emoce v sobě, nedával na veřejnosti najevo svou zranitelnost, jenomže Karolína mě měla přečteného od prvního dne. A i když jsem do té doby žil v přesvědčení, že nikdo netuší, že jsem gay, jí trvalo jen pár hodin, než na mě vypálila otázku, jestli teď mám přítele.

„Teo, vždyť víš, že René Nejtek byl absolutní kretén. Zasranej kretén,“ upřesňuje a provokativně se usmívá. Nesnáším totiž, když mluví sprostě, vůbec se to k ní nehodí. Karolína Pechová je nádherná blondýna, která o sebe neskutečně pečuje – pravidelně cvičí, chodí na kosmetiku, do solárka… Nenašli byste na ní jedinou chybu. Člověk má pocit, jako by právě vystoupila z obálky módního časopisu, ať už je ráno, nebo večer.

„Jo, jenže nic není tak jednoduchý. Nevíš, jaký to je, když si na tebe zasedne macho, co by s tebou nejradši vytřel podlahu.“

„Ale už tu není, ne? Zapomeň na něj a těš se na novýho borce, co Karel najal.“

Netěším se, vážně ne. Představa, že zítra vejde do naší kanceláře, mi na náladě rozhodně nepřidává. Ten nepříjemný pocit kolem žaludku je tady zase.

„Víš o něm něco?“

„Ne,“ vzdychne, otevře vrchní šuplík mého stolu a vyndává z ní KitKat tyčinku. Vrtím hlavou a usmívám se.

„Nemáš je tam schovávat, zlato. Víš, že sladkosti vyčmuchám všude.“

S tím mohu jedině souhlasit, Karolína je na sladké doslova vysazená, takže si pro ni pár čokolád vždycky nastřádám, kdyby měla špatnou náladu a já nechtěl být rozdrásán zaživa. Dokáže spořádat klidně celou Milku, a pořád nemá dost. Sice pravidelně cvičí, i tak ale musí mít úžasné spalování, což jí závidím. Na mně se projeví každý gram jídla rovnou kilogramem.

„Karel přede mnou pořád tají, koho najal,“ pokračuje vzápětí. Naklání se ke mně a šeptá, aby ji nikdo z kolegů neslyšel. „Prolezla jsem mu dokonce pracovní stůl. Bezvýsledně. Zajímalo by mě, kam ten jeho životopis schoval a kde vedli pohovory.“

„Můžeme jen doufat, že ho nevybral podle poslední šablony. Jak je to teď vlastně s vámi? Karel už má rozvod za sebou, neplánujete bydlet spolu?“

„Ani náhodou. Jsem v nejlepších letech a rozhodně si je chci užít, ne se na někoho vázat. Kdo ví, na koho narazím...“

Dlouze se na Karolínu zadívám. Za ty roky, co spolu pracujeme, ji už znám. Hraje si na tvrďačku, pro cynickou poznámku nejde daleko, uvnitř je však docela citlivá.

„Možná časem,“ nadhodím opatrně. Karolína vrtí hlavou a hned mění téma. Zajímalo by mě, zda je to mezi nimi vážné, nebo jsou jen kamarádi s výhodami, jak tvrdí Karolína. Nevěřím, že je s Karlem pouze kvůli sexu už celý rok a půl. Když spolu někdy jdeme po Václaváku, otáčí se za ní snad každý chlap – mohla by mít všechny, na které by ukázala.

„Už máš nějaký plány na Halloween?“

„Ne, víš, že žádné svátky neprožívám, obzvlášť ty americké.“

„Měl by sis už někoho najít.“

„Jenže já nikoho nechci. Samotnému je mi dobře,“ namítám. Tohle je pro změnu zase téma, které znervózňuje mě.

„A co kdybychom si na Halloween vyrazili? Zajdeme do nějakého klubu a pořádně to rozjedeme. To by bylo, abychom ti někoho nenašli.“

„Ne,“ zarážím ji gestem ruky. „Nemám rád kluby a…“

„Zkrať to, zlato,“ přerušuje mě. „Nemáš rád zábavu. Nechtěl jsi slavit ani svůj svátek…“

„Ne, totiž…“

„Bojíš se, že tam narazíš na Libora? Prosím tě, už dávno ses z něj musel vzpamatovat. Nechceš mi říct, že jsi do něho pořád zamilovanej, že ne?“

„Ne,“ odmítám rázně. „Prostě mě… Náš rozchod mě strašně zničil. Byli jsme spolu čtyři roky, bral jsem to dost vážně.“

„Libor je hovado! Opakuji si to pořád dokola: Libor je hovado, Libor je hovado,“ pitvoří se.

Rozesměju se, i když mi hrdlo svírá úzkost. Nerad o něm mluvím – vždycky se propadnu do minulosti, do té lednové noci, kdy jsem se nemohl dostat domů, protože klíč byl zastrčený zevnitř. Bál jsem se, že se mu něco stalo, vyšplhal jsem až na terasu našeho domu a rozbil okno. A tam ho našel totálně rozzuřeného. Okamžitě na mě zaútočil, jestli jsem se nezbláznil, kde má teď shánět sklenáře. Zároveň jsem však cítil, jak je vystresovaný. A v tu chvíli jsem koutkem oka zahlédnul, jak se dveře koupelny nepatrně pohnuly.

Ano, scéna jako vystřižená z porna, jenomže pro mě byla realitou.

Nejhorší ovšem je, že už je to pět let stará záležitost. A já se z ní ještě pořád nevzpamatoval. Nechápu, jak mi Libor mohl vědomě ublížit. Myslel jsem, že mezi námi je všechno v pořádku, společně jsme financovali rekonstrukci domu a Libor občas mluvil o tom, že až to české zákony umožní, mohli bychom si adoptovat dítě.

Všechno je pryč. Dům, do kterého se nastěhoval Liborův nový přítel – ten z koupelny –, naše sny. Jako kdyby někdo lusknul prsty. Odcházel jsem ještě ten večer jen s několika taškami. Taxi mě zavezlo do hotelu a já celý další týden sháněl podnájem.

„Země volá Tea!“ Karolína mi rukou mává před očima a pak mě lehce poplácá po tváři. „Vzpamatuj se, zlato. Vždycky může být hůř.“

Po zbytek dne jsem se naštěstí musel soustředit na práci. Další kolegové, Richard a Honza, měli nové klienty, pro které potřebovali zpracovat návrhy produktových kampaní. Takže jsme všichni seděli v zasedačce, Karolína vedla náš šílený brainstorming a všichni se snažili reagovat na nápady těch druhých s respektem. Tohle mám na našem oddělení rád – nikdo se nebojí říct něco nahlas, aby se neztrapnil, každý má šanci. A Richard s Honzou, oba ženatí, se mě nikdy nesnaží setřít, protože jsem gay.

Odcházíme až kolem osmé večer, venku už je tma. Z Jungmannovy ulice zamířím na metro a těším se, až si dám sprchu a zalezu do postele. Ale ještě předtím musím na nákup. Když jsem ráno kontroloval lednici, byla skoro prázdná.

Naštěstí všechno zvládám na Hájích v Lidlu, kousek od mého bytu, a krátce po deváté se svalím na gauč v obýváku. Mnu si oči, zívám, a nakonec si vzdychnu, protože v kuchyni na mě čekají nákupní tašky. Jakmile jsem hotový, zalezu pod sprchu. Teplá voda mě vzpamatuje, takže najdu sílu se oholit a uklidit po sobě koupelnu. Připravím si věci na ráno, zkontroluju e-maily a se čtečkou zalézám do postele.

Jenomže po první přečtené stránce nového thrilleru Chrise Cartera mě vyrušuje pípnutí mobilu.

Když se podívám na displej, zatmí se mi před očima. Píše mi on.

Okamžitě mobil odhodím na prázdnou půlku postele.

Ozývá se poprvé od doby, co jsme vyřešili moje investice do rekonstrukce domu. Proč mě má pořád v kontaktech?

Musím se zhluboka nadechnout. Co může chtít?

Možná se spletl. Ano, určitě se jedná o omyl. Libor Fišer by si na mě nevzpomněl ani náhodou. Ukončil náš vztah velmi drsným způsobem – říkal, že už ke mně nic necítí, že jsem mu na obtíž a bráním mu, aby se rozvíjel dál.

Natahuju se zpátky po mobilu, počítám do pěti a… Není to omyl.

Ahoj, Teo. Promiň, že ti píšu takhle večer, ale sbírám k tomu odvahu už dlouho. Chtěl bych tě vidět, promluvit si, omluvit se za všechno, co jsem ti udělal. Ozvi se. Prosím.

Připadá mi, jako kdyby se všechno vrátilo zpátky. Ten hnusný dusivý pocit, hrdlo tak stažené, že se stěží zvládám nadechnout.

Strašně se mi chvějí prsty, nejsem schopný ani pořádně držet mobil.

Zatraceně!

Do očí mi vyhrknou slzy. A to jsem si přísahal, že už nikdy kvůli žádnému chlapovi nebudu brečet. Za nic na světě!

Posadím se a zírám na stěnu před sebou. Nevím, co mám dělat, jestli mu odpovědět, že už ho nikdy nechci vidět a ať mi už nepíše, nebo ho ignorovat.

Jenomže… Kdybych Libora už nikdy nechtěl vidět ani mu napsat, mohl jsem ho dávno vymazat z telefonu.

Nic z toho jsem neudělal. Možná bych si měl přiznat, že jsem celou dobu tajně čekal, až se ozve, až mi zavolá či pošle zprávu.

Všechno se ve mně hrozně bije. Moje pocity jsou tak protichůdné, nedokážu se vyznat sám v sobě.

Dost!

Něco mě nutí, abych si jeho zprávu přečetl znovu. A nemá cenu vzdorovat, stejně to udělám – dřív, nebo později.

Daleko horší je nutkání mu odpovědět. Už se k tomu chystám, v myšlenkách si formuluju slova, ale nakonec nic nenapíšu, protože mi od něho přichází další zpráva.

Vím, že jsem ti strašně ublížil. Ale chci všechno napravit. Změnil jsem se, jsem někdo úplně jiný. Prosím, nezatracuj mě.

Udělá se mi špatně. Tohle je na mě moc. Neudržím slzy a jsem na sebe pořádně naštvaný. Proč jsem takový slaboch? Ozve se téměř po pěti letech, a já místo toho, abych byl nad věcí, rozsypu se a chystám se mu hned odpovídat.

Protože náš vztah stále nemám uzavřený.

Protože jsem ho miloval a nemůžu se k němu otočit zády, jako to udělal on mně.

Já zkrátka takový nejsem.

Ahoj.

Zarážím se. Nevím, jak pokračovat. Najednou mám v hlavě úplně prázdno, nedokážu vytvořit souvislou větu.

Trvá ještě pár minut, než se uklidním a jsem schopný zase normálně uvažovat.

Nemyslím si, že je to dobrý nápad.

Dopřávám si pauzu. Možná by pro mě bylo nejlepší, kdybych se naši minulost pokusil uzavřít přes esemesku. Tím, že svolím ke schůzce a uvidím ho, probudím v sobě ještě horší pocity, než mám právě teď. A mně se nechce prožít si náš rozchod znovu a ocitnout se v naprostém pekle.

Už dávno jsem ti odpustil. Nic mi nedlužíš. Přeju ti jen to dobré.

Lžu. Neodpustil jsem mu. Zničil mě. Hodil mě přes palubu a vůbec ho nezajímalo, co se mnou bude.

Odešlu zprávu a doufám, že ho nenapadne mi odepsat.

Opravdu?

Není to naopak?

I kdyby to udělal, co si od něho vlastně slibuju? Ublížím jen sám sobě, neměl jsem reagovat.

Jsi vzhůru, můžu ti zavolat?

Panikařím. Slyšet jeho hlas? Ani náhodou! Vstávám a několikrát se projdu po pokoji. Pěkně jsem si zavařil na celý večer. Teď nebudu moct usnout nejen kvůli novému šéfovi, ze kterého se určitě vyklube vyšinutý pedant a homofob, ale i kvůli Liborovi. Neměl jsem o něm s Karolínou vůbec mluvit. Možná přesně takhle funguje zákon přitažlivosti, jak píše Rhonda Byrne v knize Tajemství. Nějak si pospíšil…

V ruce mi zavibruje mobil.

Teo???

Musím se posadit. Líbilo se mi, když vyslovoval mé jméno. Zněl tak… sexy.

Narovnám se, zavřu oči a několikrát se zhluboka nadechnu. Musím Libora zpacifikovat, nenechám se jím už dál ovládat. Nesmím! Z úcty k sobě samému.

Nejsem sám.

Uvěří mi? Proč by neměl. Přece nepředpokládal, že snad budu čekat, až se nového přítele nabaží.

Bože, vždyť… Právě to jsem asi dělal!

Nechci tě rušit. A nemyslím si, že mi stačí, když mi odpustíš tímhle způsobem. Chci to slyšet přímo od tebe, Teo. Z tvých úst.

Bastard! Tímhle se se mnou snaží jenom manipulovat. Jestli se změnil? Ani náhodou! V těch slovech ho bezpečně poznávám. Ví, jak na mě, jak si mě omotat kolem prstu. Zná každý kousek mého těla i mojí mysli.

Už mi nepiš.

Jakmile zprávu odešlu, cítím úlevu, ale zároveň nepřestávám sledovat mobil.

Vím, že Libor se nedá snadno odradit.

Jsi pořád v Praze, na stejném místě? V kolik zítra končíš? Vyzvednu tě a půjdeme na večeři. Prosím. Dlužím ti to.

Jeho dlužím ti to vyznívá přesně naopak. Jako by spíš psal – dlužíš mi to. A zase mě tím dostává. Stačí pár správně zvolených slov, a bude mě mít tam, kde chce.

Sakra! Měl jsem se přes něj už přenést!

Nesmím mu dovolit se mnou takhle manipulovat.

A hlavně nemá smysl mu odpovídat, prostě ho budu ignorovat. Už tak jsem napsal dost. Víc, než jsem vůbec musel a měl.

Teo, vím, že jsi sám. Neodvažoval bych se ti znovu vstoupit do života, kdybych věděl, že někoho máš a naruším váš vztah. A taky vím, jak na mě musíš být naštvaný. Jenom mi dej šanci. Jednu jedinou večeři. Nic víc. Prosím. Nezapomeň, co mezi námi bylo.

To mě sleduje, nebo co? A jak se vůbec opovažuje připomínat mi, co mezi námi bylo?! To on všechno zničil!

Fajn, teď jsem pro změnu rozčílený, což je rozhodně lepší, než být v pasti a podlehnout mu.

Vzpomínáš na tu restauraci, kde jsme slavili tvé pětadvacetiny? Pořád existuje. Bylo by hezké tě tam zase vzít.

Z rozčílení skáču do šoku. Co se to dneska děje? Co se to, zatraceně, rozpoutalo? Jestli mu odepíšu, jen všechno zhorším.

Opil ses tak, že jsem si tě musel přehodit přes rameno a odnést do taxíku. :-) Probudil ses až další den kolem dvanácté a řekl mi, že mě nikdy nepřestaneš milovat za to, jak jsem se o tebe postaral, když ti bylo zle. Vzpomínáš si?

Změnil se v psychopata? Hodlá mi teď psát každé tři minuty, dokud mu nekývnu na večeři?

Ne. Udělám to, a budu zpátky v bahně, ze kterého jsem se jen těžko hrabal.

Vyzvednu tě zítra v šest u tebe v práci. Moc se na tebe těším.

Tohle nemůže myslet vážně, že ne? Ani neví, kde pracuju… Nebo… Ježíši… Jestli se z něho stal nějaký magor a sleduje mě, jsem v totálním háji. Co když je zrovna před domem?

Je mi špatně, psychicky i fyzicky.

Krásné sny, Teo.

Choval se vždycky tak manipulativně? Nemusím o tom vlastně ani dlouho přemýšlet.

Vždycky.

Nejspíš povahu podědil po své milé matce (to je ironie).

Kamkoliv vešel, okamžitě se stal pánem situace. I kdyby ho někdo pozval na narozeninový večírek, zastínil by oslavence během pár minut. Na druhou stranu musím uznat, že to nedělal nijak násilně. Zkrátka se s tím narodil. Přitahoval lidi kolem sebe – ženy i muže. Měl zkrátka kouzlo osobnosti.

Když uplyne pár minut, cítím, jak se začínám uklidňovat. Libor za mnou zítra nepřijde. Určitě ne, neudělal by to, když jsem mu nic nepotvrdil. Není blázen... Možná jen zažívá nepříjemné období a potřebuje si promluvit s někým, kdo ho zná, komu se může bez obav svěřit.

Už spíš, Teo?

Nelíbí se mi, jak mě záměrně oslovuje jménem, jak moc mi tím připomíná, co bylo. Mám znovu nutkání mu odepsat, a nakonec to i udělám (Blbej Teo, blbej Teo!).

Jestli s tím budeš pokračovat, docílíš jedině toho, že se s tebou nikdy nesejdu. Až se rozmyslím, ozvu se.

Já ti rozumím, Teo. Ale moc potřebuju, abys i ty porozuměl mně. Sladké sny.

Jsem naprosto rozsekaný. Potřebuju se napít něčeho ostřejšího a vážně uvažuju nad tím, že si po letech zapálím. Mám schovanou jednu záchrannou krabičku cigaret a přiznávám, že během posledních tří let jsem neprožil situaci, která by mě jen navedla na myšlenku, že bych mohl abstinenci porušit.

Až dnešní večer.

Pěkně děkuju, Libore.

Udělám si vodku s džusem a přesunu se zpátky do ložnice. Sednu si na postel, zhasnu a natočím se tak, abych viděl z okna. Sice mám výhled pouze na další paneláky, ale upřímně – žádný nevnímám. V hlavě mi víří stovky vzpomínek.

Libor mě dokonale probral. Asi se mi ani nepodaří usnout.

Jenomže někdy kolem třetí přece jen zaberu. O to horší je, když mě probudí až denní světlo.

Natáhnu se po mobilu, abych zjistil, kolik je hodin. A doslova vyskočím z postele. Proč jsem neslyšel budík? Je osm pryč, což znamená, že už teď nabírám dvacet minut zpoždění. Když si k tomu připočtu čas v koupelně…

Ne, ne, musím všechno zrychlit. Jestli nám majitel přijde osobně představit nového šéfa, a já tam nebudu, rovnou se můžu rozloučit i s tou malou nadějí, že se po mně nebude vozit.

***

Nemám rád lidi, co věčně někam spěchají, nestíhají, snaží se vecpat do vagonu metra, i když už se dveře zavírají. Ale právě v takového člověka jsem se dnešní ráno proměnil. Žene mě obava o mou budoucnost grafika v kreativním oddělení.

Vpadnu do kanceláře zpocený a mírně rozcuchaný, protože venku se pořádně rozfičelo a já si ještě nestihnul zajít ke kadeřnici.

Konec ukázky

Table of Contents

Playlist

BOSS (první díl)

Kapitola 1.

Kapitola 1.

Kapitola 2.

Kapitola 3.

Kapitola 4.

Kapitola 5.

Kapitola 6.

Kapitola 7.

Kapitola 8.

Kapitola 9.

Kapitola 10.

Kapitola 11.

Kapitola 12.

Kapitola 13.

Kapitola 14.

Epilog