Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Čarodejník Severnej točny

Alice Corkran

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2020 Petit Press

Copyright ePub version © 2020 iAdverti

Copyright © 2020 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Zuzana Necpalová, Viera Marková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0636-2

Pôvodná publikácia

Alice Corkran. Aničkine dobrodružstvá na Severnej točne a inde. Spolok sv. Vojtecha. Trnava 1933. 102 s. Elena Brestenská-Gessayová preložila.

Bibliografické poznámky

Aničkine dobrodružstvá na Severnej točne a inde

Napísala Alice Corkran

S autorkiným povolením z angličtiny preložila Elena Brestenská-Gessayová

Ilustroval: Alojz Struhár

Vydal Spolok sv. Vojtecha v Trnave

1933

Tlačou kníhtlačiarne Spolku Sv. Vojtecha v Trnave

I. Ujo Barclay

Malá Anička ležala v postieľke, premýšľajúc a premýšľajúc o prekrásnych veciach, ktoré videla a počula cez deň.

Strávila ho s veľkými cestovateľom, kapitánom Barclayom. Bol to drahý starčok; dietky ho milovaly, väčšmi, ako prázdniny po škole alebo slivkový nákyp na Vianoce.

Kapitán Barclay sa práve vrátil s jednej zo svojich dlhých ciest. Tento raz tak blízko zašiel k Severnej točne, ako len mohol a priniesol so sebou všelijaké podivné veci z tejto zeme ľadu a snehu. Anička videla vypchaté zvieratá, vtákov; ďalej zbrane, niektoré ako ohromné vidlice; divné obleky, halenu, čiapku, nohavice a punčochy, ktoré boly zhotovené zo sobej kože. Videla obrazy mrožov, ľadových medveďov, vlkov, tuleňov a vtákov. Starý kapitán utešené poviedky jej rozprával o týchto tvoroch; o hnedookých tuleňoch, stavajúcich si snehové domce s končitými strechami, ktoré sú také pohodlné, že Eskymáci ich napodobňujú, keď si na zimu budujú domy z veľkých štvorcov zamrznutého snehu. Obydlia tuleňov a ľudí podobajú sa úľom; ale tuleňove sú lepšie, lebo tie majú dlážky z ľadu, na ktorých sa malé tuleňčatá narodia a hrajú. Anička videla vypchatého soba, stojaceho v predsieni s parohatou hlavou, svetlou, jarabou kožou a s veľkými kopytami. Jej hostiteľ jej rozpovedal, že tie kopytá sa sotva dotýkajú zeme, keď sob beží, rýchle ako vietor. Nijaké štvornohé zviera nemôže tak rýchle a tak dlho bežať, ako sob, výjmuc krutého, ľadového vlka s ostrým čuchom, jedného z najhorších jeho nepriateľov. Starý pán povedal Aničke, ako dávajú tuleň a sob Eskymákovi všetko, čo potrebuje: tukový olej do lampy, potraviny a odev. Hovoril jej o hroznom ľadovom medveďovi, obávanom nepriateľovi Eskymákov, na ktorého poľujú po poliach ľadu so smelými, múdrymi psami so žiarivými očami a kudrnatými chvostami. — „Počúvať kapitána Barclayho je také príjemné, ako čítať rozprávkovú knižku, — pomyslela si Anička, — a pozerať na náčrtky, ním vyhotovené, je lepšie, ako hľadeť na obrázkovú knihu.“

Boly tam Eskymáčky, ktoré si niesly detičky v kapucniach; všetky maly milé, huncútske, veselé, čľapaté a ufúľané tváre. V kožených oblekoch zdaly sa byť perinami, zakrútenými do kožušín. Hej, boly to veru podivuhodné poviedky, ktoré starý pán pohovoril Aničke o ľuďoch, nemajúcich kráľa, vojakov, policajtov, kníh, ani miest, nijakých rolí, žatvy, dreva ani uhlia, ktorí sa tak bozkávajú, že si trú nos o nos, ktorí hovoria, akoby striedavo kvákali, kašľali, kýchali, a ktorí majú čudné hostiny, lebo pijú olej z veľrybieho tuku a jedia surové tulenie a medvedie mäso, pri čom lahôdkami sú im kúsky bieleho sadla. A akí smelí sú! Kapitán Barclay spomenul, ako divo cválajú na saniach, pospomínal ich hrdinské skutky v ľoďkách, plochým dnom opatrených a potískaných žrďami! A akí vytrvalí sú! Cez celú tmavú zimu žijú v snehových domkoch, kde sa len pri lampe zohrievajú! Ach, tá lampa Eskymákov! Naplnená tulením tukom a dávajúca v dome svetlo i teplo, je taká vzácna, ako Aladinova lampa.[1]

Starý kapitán aj to povedal Aničke, že Eskymáci vrúcne milujú svoju zem, — tak vrúcne, ako Angličan Anglicko. Sužujú sa a umierajú so zlomeným srdcom, keď sú odlúčení od jej polí snehu a ľadu, ponad ktoré dujú vetry a víchry a ktoré slnko opúšťa, ponechávajúc ich cez celé týždne v úplnej tme a ešte za viacej týždňov v šedom súmraku. Povedal jej však, že keď v zime slnko necháva snehovú zem v tme, nahradzuje to tým, že nikdy ju neopúšťa, ba ani nezapadá nad ňou cez krátke leto. Slnko vtedy, ako nejaký čarodejník, prevádza svoje čary vo dne v noci. Rozpúšťa ľad, v tok uvádza potôčky, zem pokrýva bledým kvietím, že celá zem sa podobá záhrade. S rachotom, ako hrmenie, uvoľňuje ľadovce, ktoré pomaly plávajú k juhu. Trblietajúci sa ľadovec podobá sa hradu s múrami, cimburím opatrenými; iný je ako veža, roztrieskaná útokami; iný zas ako kostol s lesknúcimi sa stĺpami a oblúkmi, unášaný na more. Ujo Barclay rozprával Aničke o trblietavých hviezdach, ktoré obveseľujú strašnú zimu; o vernej polárnej hviezde, ktorá vždy bdie nad obzorom. Hovoril jej o polárnej žiare, o tom ľúbeznom svetle, ktoré sa niekedy rozjasní a pomaly mizne; ktoré niekedy blčí a žiari, akoby na tisíce horiacich ihál vzplanulo na oblohe; ktoré sa niekedy vytvorí v stĺpy svetla alebo v ozrutných zlatých hadov, krútiacich sa a vinúcich, že sa zdá, akoby anjeličkovia usporiadúvali na nebi veľkolepú ohňostrojovú slávnosť. — Hej, — povedal kapitán Barclay, púšťajúc kotúč dymu do vzduchu, — najpodivnejšie zo všetkého je to svetlo, ktoré nevychádza ani zo slnka ani z mesiaca.

— Keď nevychádza ani zo slnka ani z mesiaca, nuž čože je to za svetlo? — spýtala sa Anička.

— Neviem, — povedal starý kapitán.

— Je to zvláštna zem, — poznamenala tíško Anička; — niekedy je tam stále noc, inokedy zas stále deň a niekedy je celá v plameni, akoby horela a preca nehorí.

— Keď je zem okolo Severnej točny taká zaujímavá, o koľko podivnejšia musí byť Severná točna sama? — povedal kapitán, napchávajúc tabak do fajky. Jeho ruky boly žilovaté a zarastené. Veslom a puškou tak ľahko mohly narábať, ako dietky s hračkami.

— Severná točna, — ach, áno, povedzte mi, aká je Severná točna? — prosila Anička.

Starec potriasol hlavou.

— To nikto nevie. Šedé hmly ju kryjú, krystalové ľadovce ju obkľučujú; ešte nikto neprerazil tie nepreniknuteľné ohrady a nezistil tajomstvo Severnej točny.

— A jako si predstavujete vy to tajomstvo, ujko drahý, — spýtala sa Anička tíško.

Starý kapitán čo raz záhadnejšie potriasal hlavou.

— Ja o tom nič neviem. O tom by vtáci vedeli vyprávať, lebo tí vždy letia tým smerom; aj Polárka[2] to vie, lebo ona nad ním zamyslene sedí; aj kompas hodne vie, lebo jeho ihla vždy k nemu ukazuje.

Starý pán otvoril futrál, v ktorom bol kompas, veľký, ako ciferník hodín.

— Pozri, obráť ho, ako len chceš, ihla sa znovu vráti a bude ukazovať na sever, na Severnú točnu.

— Ozaj som zvedavá, čo je na Severnej točne, — zavzdychla si Anička snive, pozorujúc čarovnú ihlu kompasu, chvejúcu a vracajúcu sa nazad, ako bola obrátená, a vždy ustáliac sa tak, aby smerovala k severu.

— Keby dietky mohly zhotoviť balón, vykúriť a opatriť ho dostatočne potravinami, — pokračoval kapitán, — vtedy by azda mohly preplávať cez oceľovo-šedú hmlu a ponad smaragdové ľadovce, a pristáť na tom mieste tajomstva, kde ešte ľudská noha nevkročila, ľudské oko nehľadelo. Možno, že rastú tam podivuhodné kvety; možno, že robia si tam hniezdečká krásni vtáci; možno, že je to otvorené more, ktoré sa tam rozprestiera. Azda býva tam aj nejaký veľký medveď, otec všetkých medveďov; a možno bude tam aj nejaký strašný čarodejník, ktorý tam býva v začarovanom zámku.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Pôvodná publikácia

Bibliografické poznámky

I. Ujo Barclay