Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Čarodejník a jeho hus

Alice Corkran

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2020 Petit Press

Copyright ePub version © 2020 iAdverti

Copyright © 2020 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Zuzana Necpalová, Viera Marková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0637-9

Pôvodná publikácia

Alice Corkran. Aničkine dobrodružstvá na Severnej točne a inde. Spolok sv. Vojtecha. Trnava 1933. 102 s. Elena Brestenská-Gessayová preložila.

Bibliografické poznámky

Aničkine dobrodružstvá na Severnej točne a inde

Napísala Alice Corkran

S autorkiným povolením z angličtiny preložila Elena Brestenská-Gessayová

Ilustroval: Alojz Struhár

Vydal Spolok sv. Vojtecha v Trnave

1933

Tlačou kníhtlačiarne Spolku Sv. Vojtecha v Trnave

I. Jankov príchod

Anička viedla si deník; totižto každý večer do knihy, na stranách ktorej hore nad prázdnym priestorom vytlačené boly mená dní v týždni, napísala niečo, čo vykonala alebo počula cez deň. Veľa toho napísať nemohla, lebo stránky deníka boly malé a jej rukopis bol rozhádzaný, akoby vietor bol rozfúkal niekoľko veľkých a malých písmen.

Tento deník viedla k vôli mamičke, ktorá odcestovala, skôr však, ako sa s Aničkou rozlúčila, žiadala od dievčatka sľub, že každý deň napíše do malinkej knižočky krátky priebeh dňa. Matka povedala, že po jej návrate spoločne si prečítajú poznámky, napísané cez ten čas, kým nebudú spolu a tak bude sa im zdať, že vôbec neboly odlúčené.

Anička bola veľmi hrdá na svoj deník. Mala pocit, že píše knihu. Bola to veľká tajnosť — tajnosť jej a mamičkina; nikto iný o deníku nevedel. Zprvu bolo to všeliako. Anička tak sa rozpísala o Cicke, čierno-bielej mačke, o Puntíkovi, jazevčíkovi, a Maťkovi, papagájovi, že nemala na to dosť miesta. Niekedy spomenula aj učenie, ale tým viacej písala o svojich prechádzkach, o kvetoch a vtákoch, ktorých videla; o čiernej jaskyni vo svrčinovom lese, o ktorej často si vymýšľala poviedky; aj o ľuďoch, ktorých videla, najmä o istom starcovi, ktorého sa veľmi bála.

Anička deník písala veľmi rozvážne. Niektoré slová napísala väčšími literami, ako iné. Niektoré zas podčiarkla. Anička nerobila to bez dôvodu. Podčiarkla ich preto, aby ukázala, že keby tie podčiarknuté slová vyslovovala, povedala by ich pomalšie, hlasnejšie a jasnejšie. Tieto väčšími literami písané slová potrebovaly viac miesta, ako maly, a aby to nejako nahradila, ostatné slová písala dosť malými literami, vtískajúc ich hore a dolu do rohov priestoru, vyhradeného pre každý deň.

Treba uznať, že deník takto nebol veľmi úhľadný a keďže Aničkin pravopis nebol mluvnične schválený, jej zápisník nebol veru vzorom, dľa ktorého by sa človek mohol riadiť, alebo za príklad ho mať.

Starca, ktorého sa Anička toľko bála, takto opísala vo svojom deníku:

„Videla som slého čarodeinyka. Mádlhé bjele vlasy a hrosne oči. Bíva osamote sosovou, čjernou svinou a husou — ktorá kedysi bola djeťatkom, ako Ružena hovorí. Minulej nocisom pocula kohosivonku zavyjať. (Tu písmo bolo veľmi drobné a šlo hore i dolu.) Svedavá som, čito nebol staričarodeinyk? Toto nezmiem mamičke prečítať; by juto poľakalo.“

Starec, na ktorého sa to vzťahovalo, býval v osamelej chalúpke, hlboko v lese, obkľúčenej vysokým múrom. Dedinčania si povrávali, že je to strigôň. Slúžka Ružena svätosväte tvrdila Aničke, že on mieša podivné nápoje, ktoré robia chorých ľudí zdravými, alebo zdravých chorými, ako sa to jemu zachce. Nuž, bol to neobyčajný starec. Vždy bol sám, a keď kráčal, šepkal a mrmlal si čosi, a jeho oči akoby nemaly zraku. Ružena povedala, že tento strigôň zlý je najmä k malým deťom. Hrozná rozprávka o stratenom dieťati bola všeobecne známa. Táto maličká pred dvoma rokmi zmizla. Nikto nemohol vypátrať, čo sa s ňou stalo; niektorí ľudia povedali, že starec dieťaťu počaril a zmenil ho na bielu hus, ktorá odvtedy je jeho miláčkom.

Anička len raz videla tohoto strašného čarodejníka, kopajúceho v lese blízko svojho domu palicou, na ktorej bol ostrý železný končok. Pozorujúc ho zpoza Ruženiných sukní, počula zrazu silný trepot krídiel, a v tom z blízkeho jazierka k starcovi priletela veľká biela hus a hrozne mu zagágala okolo nôh. Aj Ružena sa naľakala. — Poď preč, Anička! Premení nás na husi; — povedala a obe utiekly. Teta Beta, ktorá vždy celkom otvorene povedala svoju mienku, keď toto počula, povedala: — Nebolo by ich treba premeniť na husi; veď ony nimi už sú.

Anička o niekoľko dní neskoršie kľakla si pred okno, tlačiac si malý nošťok na okenné sklo. Bol apríl; celý deň pršalo; chýlilo sa k večeru. Anička ďalej hľadela do hmlistého sveta na druhej strane obloka. Nejasný odraz jej ružovej tváričky, milunkého vyhrnutého nošťoka a dychtivých modrých očí, obrubených množstvom zlato-hnedých vláskov, hľadel nazad na ňu. Hlávku skláňala sem a ta, chcejúc sa vyhnúť a uniknúť tomuto odrazu, a veru dlho by musela hľadeť, kým by videla niečo, čo by aspoň z polovice bolo tak príjemné na pohľad.

Anička nemyslela na starca. Pozerala do súmraku, aby zazrela koč, ktorý pribehne k domu cez kaluže. V ňom mal prísť jej bratranec Janko.

Posledný raz ho videla, keď mala štyri roky. Teraz mala sedem. Janíkovi bolo deväť; — práve o dva roky bol starší. Jeho otecko a mamička vrátili sa do Indie, a on prichádzal, aby býval s tetou Betou.

— Bude sa ti treba pilne učiť, lebo Janko je múdry. On si myslí, že ty, ako dievča, staráš sa len o bábiky, — povedala teta Beta, keď oznamovala Aničke Jankov príchod.

Janko jej vždy posielal v listoch nepríjemné odkazy. Spytoval sa na príklad: „Ako sa má malá Anička a všetky jej bábiky?“ A raz bol napísal: „Spýtajte sa Aničky, či vie, ako sa píše ,papagáj‘.“

Anička pre toto veľmi bola nahnevaná na Janka. Večer pred jeho príchodom, keď písala do svojho deníka zprávu o jeho očakávanej návšteve, veľkými a malými písmenami napísala tieto slová, kde-tu podčiarknuté:

„Mislým, žejeto špatne a hrosne od malých chlapcov pohŕdať djevčatamy. Treba bibolo chlapcov višľahať, ktory hovoria že djevčata sú dobre lenna to, abi sa hrali s bábykamy — to je moja mjenka. Janko príde zajtra, Nebudem sa znim mnoho hrať.“

Anička celý deň premýšľala vo svojej malej hlávke, ako by mohla Janka nakloniť, aby ju uctil.

Teta Beta išla Jankovi v ústrety. Anička nahovárala Ruženu, aby jej obliekla biele nedeľné šaty a okolo pásu uviazala v krásnu slučku stuhu čerešňovej farby. Ružena nevedela si vysvetliť, čo to má znamenať, keďže dievčatko obyčajne nedbalo veľa o šaty. Anička jej však nič neprezradila. Jej odpovedi boly veľmi záhadné. Chcela na Janka urobiť dobrý dojem.

Stmievalo sa viac a viac a hmla stávala sa hustejšou a hustejšou. Anička už nemohla videť odraz svojej tvári v okennom skle, keď konečne cez súmrak zbadala slabý záblesk kočovej lampy a počula hrkotanie kolies, blížiacich sa po blate. Anička odskočila a skryla sa.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Pôvodná publikácia

Bibliografické poznámky

I. Jankov príchod