Beata Balogová

Kniha plná ľudí

Príbehy, ktoré sa obyčajne nedostanú do novín

Knižná edícia autorov denníka SME

Venujem

Kornélii Jánosdeákovej, Kornélii Balogovej staršej, Kornélii Balogovej, Kornélii Vatrovej a zberateľom príbehov.

Vydalo vydavateľstvo

Petit Press, a. s.,

Bratislava v roku 2019 ako prvé vydanie.

Beata Balogová

Kniha plná ľudí

Copyright © 2019 Petit Press, a. s., Bratislava

Text Copyright © 2019 Beata Balogová

Ilustrácie Copyright © 2019 Beata Balogová

Editor

Jakub Filo

Jazyková redaktorka

Jana Kovaľová

Grafická úprava a spracovanie

Igor Kovár

Obrazová redaktorka

Stanislava Ivánková

Produkcia

Ján Pallo

ISBN 978-80-559-0648-5

Všetky práva sú vyhradené.

Malá príbehológia

Texty, ktoré v novinách a na weboch žijú kratšie než podenky, zachráni len príbeh alebo človek s hlasom, ktorý si budeme chcieť pamätať. Ale existujú príbehy, ktoré sa do novín nezmestia. Dokonca ani na bezbrehé weby. Aj keď ich občas do novín natlačíme, vytŕčajú im nohy a ruky a čitateľovi uniká rozuzlenie. Sú príbehy, ktoré sa smejú, kričia, nariekajú alebo mlčia. Vyvolávajú emóciu, akú obyčajné správy nie vždy unesú. Ak aj áno, po čase vykrvácajú a bez ďalšej pomoci autora sa nedočkajú nového života. Občas sa to však podarí a veľký príbeh roztvorí noviny a ľudia doň vstúpia s pocitom, že ten príbeh mohol byť aj o nich. Lebo aj oni sú ho hodní.

V novinárstve je človek často nevyhnutne odsúdený na pocit nedokončenosti. Nielen pre neúprosné termíny alebo tisícslovný limit. Sú emócie, ktoré ostanú uväznené v útrobách citátu. Skratkám sa podlamujú nohy, lebo neunesú význam, ktorý sme na ne navešali. Pamätáme si poučky, že musíme byť skôr nenápadne prítomní, lebo texty nemajú byť o nás, autor nie je dôležitý. Len čitateľ.

To však neznamená, že občas to nemôžeme urobiť. Sú texty, do ktorých vstúpime naplno. Nie preto, aby sme rozložili politika, ktorý nám spôsobuje fyzickú nevoľnosť každým prejavom malosti, ale napríklad aj preto, aby sme sa podelili o prežívanie udalostí, v ktorých sme všetci nevyhnutne začiatočníci. Preto, aby sme čitateľa previedli labyrintom udalostí, ktorým sme už prechádzali. Alebo sme sa rozprávali s niekým, kto tam bol a autenticky pozná zákerné zákutia frustrácie či pocitu víťazstva. No realita a pravda sú naďalej našou pracovnou hmotou.

Občas píšeme príbehy, ktoré presahujú naše životy: zachytili gesto lásky alebo tragédie, ktorej sa nedalo predísť. Píšeme o chorobe, o odchádzaní blízkych alebo o ľuďoch, ktorí nám požičali nejakú myšlienku a dúfajú, že ju raz vrátime vyzretejšiu. A že sa o ňu podelíme s tisíckami ďalších.

Po rokoch som sa pozrela na niektoré svoje texty: či prežili, či sa môžu niekomu prihovoriť, alebo už len mlčia a mali by sa nadobro stratiť v archívoch denníka SME. Niektorým som chcela dať novú šancu, aby sa pokúsili postaviť na vlastné nohy a sprevádzať čitateľa. Niektoré som rozlámala na márne kúsky a napísala ichnanovo; doplnila o veci, ktoré som sa medzičasom naučila. V ťažobe a ľahkosti, v stratách a nádeji, v učení a zabúdaní. Napísala som aj nové texty, ktoré sa po rokoch budú dožadovať pokračovania. Lebo taká je nepokojná duša príbehov.

Ľudskosť, jemnocit, súcit, múdrosť, dobro, hĺbavosť, krása, pokora a apel na lepšiu verziu sveta by nemali vyhynúť zo stránok novín a webov. Učíme sa denne, že naše slová majú občas ostne, ktoré sa zaboria do duše a tá potom krváca, ale vieme aj pozdvihnúť pomocou príbehu, ktorý je ako vľúdny dom. V ňom sa pri večeri stretneme a slová hostí nie sú podozrivé a cudzie. Znejú akoby naše vlastné.

Verím, že sa treba vracať do záhrad našich starých mám, ku koreňom, aby sme len tak neviali vo vetre ako zahodená igelitka. No nesmú nás ťahať k zemi, spútavať a spôsobom inkvizítora nám brániť v chápaní a obsiahnutí sveta. Nemali by byť o návratoch do temných čias v mene akýchsi zvyklostí.

Ak si spomenieme na starých rodičov, nie je to pre genealógiu za pár stoviek na stene, ale pre lásku a príbehy, o ktorých by mali počuť aj ich pravnuci.

Ach, ako málo vieme, keď odchádza niekto blízky. V tom sme naozaj všetci začiatočníci, a to aj vtedy, ak nám to odchádzajúci uľahčuje a stáva sa naším hrdinom každého zostávajúceho dňa. Písala som o odchádzaní svojej mamy a tušila som, že píšem o mnohých iných odchodoch. Myslela som na ľudí, v ktorých sa rodia ťažké príbehy. Prehrabávala som sa v emóciách zvažujúc, kde je tá brána, za ktorou by sa čitateľ cítil stratený v bludiskách melancholických metafor.

Potom som myslela na tých, ktorí celý život čakajú, aby im niekto ponúkol ich príbeh, lebo nech akokoľvek prácne a úzkostlivo hľadali, dostali len rýchle definície. Bez citu a bez ohľadu na to, či im pristali. Myslela som aj na tých, ktorí takmer všetko zmeškali a už nečakajú, že sa pri nich život pristaví a opýta sa ich: čo by ste radi? Dodnes sa učíme písať o slobode bez pátosu a bezzubých klišé. Tak, aby naše slová nepadali k nohám masy ako prázdne plechovky od kokakoly. Je dôležité, aby sme hľadali príbehy, v našich rodinách, v blízkom okolí, v priateľoch, na nástupištiach, vo vlakoch, na uliciach, po cestách alebo v kaviarni. Aby sme nezabudli na tú našu úžasnú schopnosť inšpirovať v ľuďoch pocit, že sú dôležití a že nosia v sebe verziu lepšieho sveta.

Beata Balogová￼

Návrat do záhrad

Žena, ktorá sa bála Mečiara a smútila za federáciou

Život sa už dávno neriadi časom, ktorý našepkávajú stromy, kríky a tvoja záhrada. Už nemáme čas jahôd, ríbezlí a slivkového lekváru. Ročné obdobia sú pre ovocie ľahostajné a mnoho detí rozprávku o Maruške a dvanástich mesiačikoch ani nepozná. Mnoho dedín vymiera. Už im nestačí kostol, miestny úrad, pošta a malý obchod s troma poličkami na to, aby prežili. Dnešné obchody by ťa pravdepodobne skľučovali. Pripadali by ti ako opulentné orgie tovarov, po ktorých nevyhnutne musí nasledovať sedem rokov hladu. Pamätám si obchod, v ktorom si v dedinke na Gemeri nakupovala. Predávali tam chlieb, mlieko, cukor, soľ, maslo a možno ešte horčicu. Bolo tam aj zopár zožltnutých konzerv, ktoré predavačka občas používala na zaťaženie baliaceho papiera, aby neuletel v prievane. Ľudia u nej nahlasovali, či si kúpia chlieb na druhý deň. Mená si zapisovala do fľakatého linajkového zošita, aby neobjednala viac chleba, než predá.My už v mestách červivé jablká takmer nemáme. Museli by sme si ich kúpiť na trhu alebo v špeciálnom bioobchode. Aj dnes ťa vidím, ako zbieraš každé malé jablko spod starej jablone. Potom si ich krájala na malé mesiačiky a sušila na neskôr, keď už čas jabĺk pominie. Stále mám tvoje zápisky o moci byliniek. Pamätám sa, ako si mi dávala na rany detstva tinktúru z kvetov ľalie vylúhovaných v alkohole. Ako tvoje čaje utíšili kašeľ a prinášali úľavu po prebdenej noci. No nikdy si netvrdila, že dokážeš prikázať bunkám, aby nebujneli. Je mnoho ľudí, ktorí to dnes tvrdia: šarlatáni a úžerníci nádeje.

Život sa stal zložitejším

Je čoraz menej dedinských lekárov, ako bol ten tvoj, ktorý liečil aj tvoju mamu a neskôr aj tvoje deti. Poznal ich po mene a vedel, kedy im vypadali mliečne zuby. Často si spomeniem na to, ako v roku 1994 ležíš v tej zatuchnutej nemocničnej izbe v malom juhoslovenskom meste. Nohy máš napuchnuté a zaseknuté medzi železnou kostrou postele. Keď to vyčítame zdravotnej sestre, podráždene odvrkne, že nestíha kontrolovať každého pacienta. Dnes by sa s tvojou rakovinou popasovali kvalitnejšie lieky, ale neviem, či by sa ti v tej malej nemocnici dôstojnejšie ležalo. Je mi ľúto, že si nemala lekára, aký liečil moju mamu. Poznal ju po mene, vždy jej podal ruku a ona mu verila.

Asi by si povedala, že život sa stal zložitejším. Spomínam si, ako si mi po roku 1989 rozprávala, že oslnivé revolučné zmeny boli pre väčšinu dedinčanov náročné napriek tomu, že do starých ošarpaných kostolov sa mohol otvorene vrátiť život.

Zrazu sa im do sveta otvorili mohutné dvere, ale oni boli zvyknutí vnímať svet cez malé škáry, cez ktoré sa vkrádalo svetlo do šera. Zároveň tí starší vedeli, že do tých dverí už nevkročia.

Bála si sa Vladimíra Mečiara, ktorý v deväťdesiatych rokoch dobyl srdcia polovici generácie babičiek. Bála si sa ho inštinktívne, ako keď človek počas jedinej krátkej návštevy pochopí, kto je v rodine zdrojom sváru. Smútila si nad rozpadom Česko-Slovenska, lebo si neverila ľuďom, ktorí o tom rozhodli, a nechápala si, ako sa dá lámať federácia ako krajec chleba.

Aj keď si nikdy nenavštívila krajinu západného sveta, páčila sa ti myšlienka, že by tu jedného dňa nemuseli byť hranice. Dnes prekračujeme niektoré hranice s ľahkosťou, akoby to boli mláčky na chodníku po rýchlom daždi. Nie vždy si uvedomujeme, ako rýchlo môže na hraničný priechod nabehnúť stráž a ako ľahko môže vyrásť plot z ostnatého drôtu.

Bratislava je predsa trojjazyčné mesto

Pamätám sa, ako ťa krátko po revolúcii vydesila správa o demonštrácii, na ktorej naši spoluobčania vykrikovali, že Maďari za Dunaj a na Slovensku po slovensky. Opýtala si sa ma, či je pre mňa bezpečné v Bratislave používať maďarčinu. Veď Bratislava je trojjazyčné mesto, upokojovala som ťa. Vtedy som ešte netušila, že o štrnásť rokov neskôr zopár spoluobčanov zmláti v Nitre Hedvigu a minister ju nazve klamárkou. Dnes už Hedviga nežije na Slovensku. Odišla do Maďarska.

Dnes by ťa asi desilo aj to, čo sa deje v Maďarsku. Samozvaný otec národa sa už stiahol, pokorený a odmietnutý. No bývalý premiér Robert Fico by ti ho v niektorých veciach pripomínal. Aj podľa neho je Slovensko stále pre Slovákov. Aj on bude jedného dňa odchádzať ako Mečiar.

Na demonštráciách už nacionalisti neposielajú Maďarov za Dunaj. Dnes maďarčina rozčúli menej Slovákov, než by ich rozčúlil jazyk, o ktorom by si mysleli, že je to arabčina. Neznamená to, že sa národ stal zrelším vo vzťahu k menšinám, z ktorých sa vždy môže stať „nepriateľ“ podľa toho, akému politikovi to práve vyhovuje.

Invázia predmetov

Aj dnes sú rodiny, ktorým sa žije tak ťažko, ako sa tebe žilo mnohé roky. Nosia vodu zo studne a kúpu sa vo veľkej plechovej vani na dvore. Zároveň žijeme v čase invázie predmetov a nerozmýšľame o tom, ako predĺžiť ich životnosť. Nie sme záchrancovia zlomených, použitých a opotrebovaných vecí a už si nehovoríme, že všetko sa dá na niečo nové použiť a že veci sa jednoducho nevyhadzujú. Verila by si, že dokonca existujú knihy, ako veci vyhadzovať?

Ty si nikdy nevyhodila vrecko od cukru a vedela si, že novinový papier má väčšie ambície, než byť len raz prečítaný. Nepoznám nikoho, kto by si vystrihoval články z novín s takou vášňou, s akou si to robievala ty. Posielala si mi ich v obálke poštou, aby som si prečítala, čo ťa zaujalo. Disciplinovaným perličkovým písmom si sa na okraj výstrižku vždy podpísala. Ak sa nám niečo, čo si prečítame, páči, oznamujeme to stovkám ľudí v priestore, kde sa slovo priateľ nenávratne opotrebovalo.

Kreslá na dvore starého domu

Pamätám sa, ako si ma raz koncom marca chytila za ruku a s tajomným úsmevom vytiahla z domu na dvor, aby si mi ukázala, že bociany sa po zime vrátili domov do svojho hniezda na požiarnej veži. V tom momente som verila, že svet je, ako má byť.

Prednedávnom, keď v Bratislave v rámci PR akcie jednej finančnej skupiny pozhadzovali z mosta desiatky hniezd zraniteľných vtákov, mnohí ľudia sa pýtali: V akom svete to žijeme?

Chýbajú mi tie letné noci, keď sme vytiahli veľké ťažké kreslá na dvor starého domu a vdychovali vôňu spiacich záhrad. Tie kreslá mali zakrivené nohy ako starí ľudia, ktorí celý život vláčia niečo ťažké. Rozprávali sme si príbehy ľudí, ktorí už od nás odišli. Nepotrebovali sme viac, aby sme cítili, že život nami prenikal. Cítili sme váhu slov a mali sme pocit, že sa s nami deje niečo dôležité

Dnes sa málokedy takto rozprávame. Mnohí vôbec nie. Obhadzujeme sa ostrými výrazmi ako šípmi svojho druhu. Niektorí ľudia s ľahkosťou vyslovujú slová ako „zdochni“ alebo „treba ich všetkých postrieľať“. Hovoríme o rómskej otázke a popritom história už ukázala, čo sa môže stať, ak národ alebo etnikum zredukujeme na otázky. Finálne odpovede na ne sú desivé

Často si mi hovorievala, že aj keď si človek myslí, že sa musí pripraviť najmä na ťažké veci, je to radosť, šťastie, sloboda a krása, na ktoré sa musíme pripravovať, aby sme tie šance nepremárnili. Oveľa ťažšie zvládame radosť a šťastie než smútok, sme v tom začiatočníci. Smútok človek nevdojak spracuje, je to vrodené nejako prirodzene.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

Malá príbehológia

Návrat do záhrad