UNE VIE FRANCAISE

Copyright © Editions de l´Olivier, 2004

Published by arrangement with SAS Lester Literary Agency & Associates

Translation c Alexandra Pflimpflová, 2006

ISBN 978-80-207-1960-7

Mému vnuku Louisovi,

mým dětem Claire, Didierovi a Frédérikovi E.

„Vy jste děda, že? V téhle nemocnici si dědů moc považujeme.“

Tělíčko dítěte mu přilehlo k hrudi, do náruče, ne však tak silně jako kojenci, které si rád přivlastňoval. Nikdo nám nepatří, leda jen ve vzpomínkách.

John Updike

Člověk je menší než je.

Günther Anders

Charles de Gaulle

(8. ledna 1959–28. dubna 1969)

Pak matka klesla na kolena. Ještě nikdy jsem neviděl, že by se někdo tak najednou složil. Ani neměla kdy zavěsit telefon. Stál jsem na druhém konci chodby, ale vnímal jsem každý její vzlyk a záchvěv těla. Jak se držela za hlavu, její ruce vypadaly směšně jako obvaz. Otec šel k ní, zavěsil sluchátko a sám se zhroutil do křesla u dveří. Svěsil hlavu a rozplakal se. Byl jsem ještě pořád na opačném konci dlouhé chodby, stál jsem bez hnutí, potichu, vyděšený. Jak jsem byl daleko od rodičů, měl jsem pocit, že oddaluji tu neodvratnou chvíli, že si ještě chráním pár okamžiků, které mne dělí od strašné zprávy, jejíž obsah jsem však tušil. Tak jsem tam pořád stál na pomezí bolesti, s rozpálenými tvářemi, a vytřeštěnýma očima sledoval, jak rychle se šíří neštěstí, a čekal, až zasáhne i mě.

Můj bratr Vincent zemřel v neděli 28. září 1958 v podvečer, v Toulouse. V televizi právě oznámili, že 17 668 790 Francouzů přijalo novou ústavu Páté republiky.

Toho dne ani otec, ani matka neměli na volby pomyšlení. Celý den strávili u bratrova lůžka; jeho stav se předchozího dne zhoršil. Po operaci slepého střeva komplikované prudkým zánětem pobřišnice upadl v poledne do bezvědomí.

Pamatuju si, jak lékař, co měl službu, dlouze hovořil s rodiči, aby je připravil na eventualitu, o níž ze svého pohledu už téměř nepochyboval. Po celou dobu, co spolu mluvili, jsem seděl na židli na chodbě a kladl si otázku, o čem asi tak může být za těmi dveřmi řeč a co já nesmím slyšet. Myslel jsem na bratra, na všechno, co mi bude vyprávět, až ho pustí z nemocnice, a už teď jsem mu záviděl pověst toho, jenž unikl ze spárů smrti, pověst hrdiny, jíž se bude těšit po několik týdnů. V té době mi bylo osm let a Vincentovi necelých deset. Nevelký rozdíl byl ve skutečnosti nepominutelný. Na svůj věk byl Vincent obr, monumentální dítě, které jako by přímo rostlo pro to, aby budovalo základy nového světa. Byl překvapivě vyspělý, a tak mě trpělivě zasvěcoval do spletitého světa dospělých a zároveň mě chránil před jeho nebezpečenstvími. Ve škole se těšil mimořádné oblibě, ale pokud to uznal za správné, neváhal odporovat profesorovi ani rodičům. To vše z něho v mých očích dělalo giganta. Vedle něho jsem se cítil v bezpečí před nepřízní osudu. A ještě dnes, víc než čtyřicet let po jeho smrti, když si vzpomenu na naše dětství, je pro mě pořád tím obrem, kterého jsem zbožňoval a k němuž jsem obdivně vzhlížel.

Když se otec namáhavě zvedl z křesla a šel ke mně, vypadal jako stařec. Jako by za sebou vlekl neviditelný náklad, který mu bránil v chůzi. Díval jsem se, jak se blíží, a nejasně tušil, že mi oznámí konec světa. Chytil mě za paži a řekl: „Tvůj bratr před chvílí umřel.“ Bez ohledu na otcovu zmučenou tvář, bez toho, že bych mu dal jakkoliv najevo své pohnutí, rozběhl jsem se do Vincentova pokoje a zmocnil se jeho pochromovaného plechového kočáru taženého šesti bílými koníky. Tu hračku či spíš suvenýr mu dva roky před tím přivezl z Londýna náš strýc, takový dost pochybný a nesympatický mužíček, zato velký cestovatel. Věcička nejspíš pocházela z nějakého obyčejného krámku s cetkami v okolí Buckinghamského paláce, ale její váha, lesk, dokonalé detaily vozu, luceren i kol, síla šestispřeží – to vše povyšovalo její cenu na hodnotu talismanu. Nebýt už tenkrát výjimečné dítě, ta věc sama o sobě by stačila bratrovi dodat veškeré atributy vážnosti. Vincent mi spřežení nikdy nepůjčil, vymlouval se, že je moc křehké a já moc malý, abych si hrál s tak složitou věcí. Občas ho postavil v obýváku na zem a řekl mi, abych přitiskl ucho k plechu. Říkal: „Nehýbej se. Buď zticha a zavři oči. Uslyšíš dusot koňských kopyt.“ A já ho samozřejmě slyšel. Dokonce jsem viděl, jak koně cválají a bratr, neohrožený vozka, je kočíruje vsedě nahoře na vysoké sedačce, která se pohupovala na pružinách. A tak jsem nejasně cítil, že se nacházím přímo v srdci dětství, v rodícím se světě, jemuž jsme den co den vdechovali svou životní energii. A při té představě bratra-vladaře a velitele kavalerie jsem chtěl růst a růst, rychleji a víc.

Ve chvíli jeho smrti bylo přitom mou první bezděčnou reakcí oloupit ho a zmocnit se té věci. Okrást ho. Horečnatými gesty věrolomného dědice. Dozajista jsem se bál, aby si Vincent nevzal kočár s sebou do hrobu. Možná jsem doufal, že s tím zakazovaným a posvátným předmětem získám část jeho slávy, jeho postavení a že se stanu nejstarším synem, který dokáže přinejmenším obírat nebožtíky a přimět ke klusu jejich plechové koně. Ano, ve chvíli jeho smrti jsem bratra okradl. Bez výčitek svědomí, bez lítosti, ani slzu jsem neuronil.

Jmenuji se Paul Blick. Je mi čtyřiapadesát, což je onen choulostivý věk, kdy člověk balancuje mezi dvěma perspektivami života, dvěma protichůdnými světy. Den po dni se mi tvář pokrývá jemným povlakem stáří. Polykám pravidelně antiarytmika a neuroleptika, a jako kdekdo jsem přestal kouřit. Žiju sám, večeřím sám, stárnu sám, i když se snažím udržet kontakt s oběma svými dětmi a vnukem. Přes jeho útlý věk – bude mu pět let – občas na jeho tváři zahlédnu nějaký bratrův výraz, ale také tu sebejistotu, vyrovnanost, které Vincenta provázely na jeho životní pouti. To dítě jako by bylo, stejně jako bratr, nabité klidnou energií, a když pohlédnu do jeho zářivých a zkoumavých očí, je to pokaždé znepokojující zážitek. Na Louisovy čtvrté narozeniny jsem sundal z vrchní poličky knihovny kočár a postavil ho před něj. Dlouze si tu věc prohlížel, kola, koně, ale nedotkl se jich. Nezdál se být nijak uchvácený, spíš to vypadalo, že si v duchu pořizuje soupis každičkého detailu. Po chvíli jsem mu řekl, že když dá ucho k zemi, možná uslyší i dusot kopyt. Sice s pochybnostmi, ale přece si sedl na bobek a v té pozici mě na nepatrný zlomek času obdařil štěstím, že se mi před očima tryskem prohnalo mé dětství.

Vincentův pohřeb byl úděsný zážitek a dá se říct, že od toho dne jsme rodiče a já přes veškerou snahu už nedokázali tvořit opravdovou rodinu. Po obřadu mi otec předal bratrův fotoaparát Brownie Flash Kodak, aniž tušil, že ta věc později ovlivní můj osud.

Vincentova smrt nám všem sebrala kus života a dost důležitých citů. Hluboce poznamenala tvář matky, natolik, že se za pár měsíců změnila k nepoznání. Zároveň celá pohubla, propadla se do sebe, jako by ji vysávalo obrovské vnitřní prázdno. Ztráta Vincenta rovněž ochromila veškeré její projevy něžnosti. Až dosud tak láskyplná máma se proměnila v jakousi lhostejnou a odměřenou macechu. Otec, kdysi dost výřečný a veselý, se obezdil zármutkem a mlčením a naše kdysi bujaré společné stolování se podobalo večeřím náhrobních soch. Ano, počínaje rokem 1958 nás opustilo štěstí, všechny a každého zvlášť, a když jsme zasedli ke stolu, nechali jsme na televizních hlasatelích, aby vyplňovali náš smutek.

Televizi otec koupil právě v únoru či březnu 1958. Přijímač značky Grandin v bedně z lakovaného dřeva, s voličem kanálů, umožňoval nastavit jediný program, jenž se dal tehdy na skrblickém území chytit. Ve škole jsme se dík tomuhle novému výdobytku stali nesmírně populárními. Hlavně každý čtvrtek odpoledne, kdy jsme zvali kamarády, aby se přišli podívat na nejnovější příběhy Rustyho, Rintintina a Zorrova dobrodružství. Ale vrcholné obliby jsme dosáhli právě během léta, kdy se ve Švédsku odehrávalo úžasné tažení francouzského fotbalového týmu za světovým pohárem. Odpoledne, v době, kdy se vysílaly zápasy, se obývací pokoj našeho bytu měnil v národní tribunu. Namačkaní do posledního kouta jsme sledovali Remetterovy obranné manévry, Kopovy a Piantoniho kličky, Vincentovy útoky a Fontainovu střelbu. Podrobnosti semifinálového utkání Brazílie–Francie (5:2) ve Stockholmu se mi dodnes vybavují tak přesně, až to bere dech. Kyselá sodovka s citronem, odporně sladká třešňová bublanina, zrnitý černobílý obraz, který občas zmizel a nám v ten moment přestalo tlouct srdce, žaluzie, které jsme stahovali, aby nám nevadilo ostré protisvětlo pozdně odpoledního slunce, houstnoucí šero, jakoby nahrávající celé dramaturgii, bratrovy výkřiky, ze všech nejhlasitější, když každou chvíli všelijak povzbuzoval hráče, lavina gólů a křik ztrácející postupně na síle, slábnoucí naděje a pak obývák, z něhož se k naší lítosti vytratili všichni spolužáci a kde jsme nakonec zůstali v koutě jen bratr a já, zmožení, zklamaní, zničení komparsisté. Pár dní nato Brazílie ve finále převálcovala Švédsko (5:2) a Francie porazila Německo v boji o bronz (6:3). Na průběh těch dvou posledních utkání si vůbec nevzpomínám. Nejspíš proto, že v tom jedinečném kouzelném odpoledni, kdy jsem držel palce bratrovi, který fandil Francii, při zpětném pohledu šlo už jenom o fotbal. Po celé té době, navzdory všemu, co bylo z našich životů zapomenuto, ještě dnes v sobě přechovávám onen hájený a nedotčený ostrůvek, to nepatrné nezkažené, zářivé, bratrsky sdílené území.

To bylo poslední léto, co jsem s Vincentem prožil. Záhy zaujal jeho místo u stolu proti mně de Gaulle. Chci tím říct, že televizor značky Grandin byl umístěn za židli, na které bratr seděl celých deset let. Tu změnu jsem vnímal jako okupaci, natolik generál zdánlivě trávil svůj život v  Grandinu. Velmi brzy jsem toho člověka začal nenávidět. Vadila mi jeho mohutná postava, kšiltovka, jeho uniforma strážce majáku a povýšenecký zjev, nesnášel jsem jeho hlas a nepochyboval o tom, že generál je ve skutečnosti pravým manželem mé babičky. Jejím doplňkem, jejím přirozeným protějškem. Ty dva spojovala jistá arogance, smysl pro pořádek a přísnost. Babička, žena ze starých časů, byla v mých očích pravzorem ošklivosti, zloby, zatrpklosti a proradnosti. Po bratrově smrti z důvodů, které mi zůstaly utajeny, neboť jsem opustil její ctihodný dům, trávila každou zimu v našem bytě. Usídlila se ve velkém pokoji, který měl výhled na náměstí Saint-Étienne. Po celou dobu, co u nás bydlela, jsem měl zakázáno, ať už pod jakoukoliv záminkou, vstoupit do míst, jež nazývala „svými pokoji“. Ta žena, vdova po Léonu Blickovi, mém dědovi z otcovy strany, vlastníkovi pozemků, jak se tehdy říkalo, vždycky řídila rodinu jako brigádní generál. Koncem dvacátých let se Léon několikrát pokusil uniknout z toho kasárenského života, vytratil se na měsíc do Tangeru, kde si dával do nosu nebo hrál v kasinu. Jeho návraty bývaly podle všeho vždycky provázeny bouřkou, babička ho pokaždé vítala na prahu domu po boku s knězem, u něhož se ten dobrák musel v tu ránu vyzpovídat ze svých severoafrických hříchů. Taková byla Marie Blicková, nepřívětivá, přísná, popudlivá. A katolička. Ještě ji mám před očima, jak za oněch zim v Toulouse stojí strnulá u krbu, na hlavě svou věčnou mantilu, a donekonečna drmolí růženec. Z chodby jsem pootevřenými dveřmi viděl, jak se modlí, až má rty rozpraskané do krve. Podobala se nezabrzditelnému stroji, který tu zničehonic postavili a jehož jediným účelem byla spása hříšných duší. V takových chvílích někdy vytušila mou pohanskou přítomnost. Zaregistroval jsem její mrazivý pohled, krev ve mně ztuhla, ale dál jsem nehybně stál, neschopen útěku, zkoprnělý jako zajíc, když ho oslní reflektor auta. Marie Blicková nesmírně nenáviděla Pierra Mendèse-France, ale proklínala hlavně Sovětský svaz, vlast krvežíznivců a bezbožníků. Sebemenší zmínka o té zemi v televizních zprávách ji doslova přiváděla do stavu nepříčetnosti. V galerii její nenávisti byl však někdo, kdo ji vytáčel úplně nejvíc, muž, kterého by svýma bílýma křesťanskýma rukama snad nejraději zardousila. Anastaz Mikojan, předseda prezidia Nejvyššího sovětu. Babička škodolibě komolila jeho jméno a říkala mu Mikojáššš, přičemž vyrážela poslední slabiku a schválně protahovala to ššš. Kdykoliv toho aparátčíka spatřila na obrazovce, popadla hůl a zabušila s ní několikrát o zem, vymrštila se jako stará pružina, odhodila teatrálně svůj ubrousek na stůl a zahučela vždy stejnou větu: „Odcházím do svých pokojů.“ Pak, posilněná transfuzí nenávisti, zaplula do dlouhé chodby. Za chvilku bylo slyšet, jak práskly dveře jejího pokoje. Načež se z jejího doupěte ozvalo drmolení růženců. Vzpomínám si, jak jsem dlouho pátral, čím Mikojan, drobný mužíček v černém klobouku, dokázal v Marii Blickové rozpoutat takovou vášeň. Když jsem se na to zeptal otce, odpověděl s neurčitým úsměvem: „Asi tím, že je komunista.“ Jenomže Chruščov a Bulganin byli také komunisti. Přesto babičku nikdy nepřiváděli k takové zuřivosti, jak to dokázal Anastaz. è

Ačkoliv jsem nikdy nebyl členem strany, mám za to, že ve výkvětu nenáviděných mne Marie Blicková zařadila o hodně výš než Stalina a Bulganina, hned vedle pověstného „Mikojáššše“. Jednala a mluvila se mnou stejně opovržlivě. Po bratrově smrti ta tendence ještě zesílila. V jejích očích byl Vincent vždycky jediný a jedinečný dědic Blickových. Byl kopií otce a přes svůj mladý věk už jevil známky jeho dokonalosti a zralosti. Kdežto já byl pouhá odnož, přebytek spermatu, chvilka boží nepozornosti, ovulační omyl. Podobal jsem se matce, jinými slovy jiné rodině, chudé, hodně chudé, vzdálené a hlavně rodině horalů.

François Lande, můj děd z matčiny strany, až do první světové války vykonával pastýřské řemeslo. Žil na samém vrcholu Pyrenejí, na prosluněném svahu průsmyku de Port. V té době, dalo by se říct, tam nahoře svět opravdu končil. A dokonce to vypadalo, že François žil na Měsíci. Tolik tam bylo sněhu, tolik zimy, tolik samoty. A právě na ty svahy, kde se ovce sotva udržely na nohou, za ním přišla válka. Dva četníci vyšplhali až na vrchol zahalený mlhou, aby mu předali povolávací rozkaz. On, který žil na jihu a na střeše světa, se ocitl na severu, šest stop pod zemí, na dně zákopu. Dělal, co dělat měl, obdržel svou dávku hrůzy a jedovatých plynů a vrátil se domů zestárlý, nemocný a napůl blázen. Zpočátku se sice pokoušel vrátit nahoru na své hřebeny, ale yperit vykonal své. S nemocnými plícemi se odstěhoval na předměstí Toulouse, kde moje babička Madeleine zakoupila káru a proměnila se v prodavačku zeleniny. François Lande zůstával celé dny zavřený doma, léčil si průdušky a při každém zazvonění u dveří sebou trhl. Nikdy nikomu neotvíral, byl přesvědčen, že četníci si pro něho znovu přijdou a odvedou ho na frontu. Tak jsem byl jednou odpoledne svědkem toho, jak se schoval pod peřinu, když u nich někdo zaťukal. Chvilku předtím mě držel na kolenou, ale v tu ránu se proměnil v jakéhosi malého vyděšeného hlodavce. Ve vzpomínce, kterou jsem si na dědečka uchoval, je to člověk vysoké postavy, velmi hubený, vždycky oblečený do černého pláště a v ruce pevně svírá černou pokovanou pastýřskou hůl. Mluvil málo, ale z jeho tváře vyzařovala obrovská něha. Bylo cítit, že je neustále ve střehu, připraven zvolat Kdo tam?, že venkovní svět, který občas zdálky pozoroval skrz záclony ze svého pokoje, v něm budí bázeň a zároveň ostražitost.

Jednou v neděli, v roce 1957, krátce před jeho smrtí, zavezla matka dědečka na vrchol průsmyku de Port. Seděl jsem vedle něj a nevzpomínám si, že by cestou pronesl jediné slovo. Ale jakmile silnice začala stoupat, když se serpentiny zúžily, François pomalu jevil zájem o krajinu, o domy, o starý svět, který poznával a viděl tenkrát naposledy. V očích jako by mu zablikala divoká živočišná radost. Znovu vnímal chlad hor, nedefinovatelnou vůni výšek, světlo oblohy, barvy a pachy půdy. Když jsme dojeli na konec cesty, vystoupil z auta a pustil se po pěšině důvěrně známého hřebene a přitom mě držel za ruku. Neměl jsem tušení, kam až mě ten muž vede, ale cítil jsem, jak jeho teplá ruka svírá moji. Řekl něco jako: „Když bylo pěkné počasí, všechny ovce se pásly tamhle na tom svahu. A můj pes na mě vždycky čekal u cesty.“ Myslím, že mluvil sám pro sebe, viděl svět mimo realitu, před očima měl virtuální obzor svých vzpomínek. Poněvadž na místech, která mi ukazoval, se toho dne rýsovaly jen nehybné dlouhé řady sloupů sedačkových lanovek nesměle se rozvíjejícího lyžařského střediska. Pamatuju si dobře, jak François Lande potom namáhavě usedl na zem, objal mě, máchl rukou nad celou krajinou a řekl: „Vidíš, chlapče, tady odsud pocházím.“

A právě odtud pocházím částečně i já. Bez ohledu na své mládí jsem jasně cítil, že ze strany Blickových – mám na mysli mé babičky, choti generála – se tahle prostá horalská přízeň nijak necenila a ještě méně zelinářské aktivity babičky Landové. Marie Blicková se podle všeho dlouho snažila mému otci sňatek s matkou rozmluvit. Nepřicházelo v úvahu, že by souhlasila s tak nerovným spojením. Nejstarší Blick si zasloužil víc než dceru invalidního a polobláznivého pastýře. Obřad se konal v nepřítomnosti příbuzných a žádný Lande se nikdy, s výjimkou mého otce, nesetkal s jediným z Blickových. Když se Marie Blicková obracela na mou matku, vždycky používala blahosklonný tón, jakým se v těch dobách oslovovaly nežádoucí snachy: „Dítě moje, pokud nevycepujete ty děti hned odmala, později je už nezvládnete.“ – „Až půjdete ven, dítě, nezapomeňte koupit Victorovi suchary, zdá se mi, že ztloustl.“ Když byla u nás, mluvila Marie Blicková s mou matkou jako se svými služebnými, které doma častovala svými „dítě“. Myslím, že babička je jediná osoba, jíž jsem doopravdy přál smrt a doufal, že brzy přijde. Dlouho jsem měl rodičům za zlé, že tu osobu nevykázali, kam patří, ale pravda je, že v té době bylo běžné stoicky trpět trýznění od předků, i když se chovali skutečně odporně.

Po Vincentově smrti se náš život docela změnil a dva měsíce do roka, když s námi bydlela babička, se z něj stávalo hotové peklo. Kromě svých výpadů proti předsedovi prezidia štvala Marie Blicková otce kvůli jeho příbuzným, kritizovala domácí kuchyni, zakazovala mi mluvit u stolu a vstávat bez dovolení. Když jsem někdy nějaký její zákaz porušil, v návalu vzteku vždycky zadupala a prohodila k otci: „Chudáku Victore, vychovals to dítě jako zvířátko. Jednoho dne budeš kvůli němu ronit krvavé slzy.“

O dost později mi vyprávěli jednu zvláštní historku. Ke konci života Léon Blick, můj děda z otcovy strany, trpěl nějakou chorobou podobnou Alzheimerově: přestal se částečně orientovat. Nejenže všechno zapomínal, ale měl také sklon obdarovávat značnými částkami některé ze svých zemědělských dělníků s odůvodněním, že „půda patří těm, kdo ji obdělávají“. Marie Blicková, místo aby ten argument považovala za známku dobrodušnosti a v jeho opakovaných darech viděla projev štědrosti bohatého vlastníka, kterého se na stará kolena dotkly pokrokové myšlenky, spatřovala v manželově počínání poslední záchvaty jeho těžké nemoci a podařilo se jí dát ho zavřít do ústavu, což zdůvodnila tím, že přišel o rozum a ohrožuje její budoucí dědictví a dědictví rodiny.

Ubit kladivem tehdejší psychiatrie, obklopen vzteklými šílenci a osamocený – babička svým dětem zakázala otce navštěvovat –, Léon Blick brzy ztratil pevnou půdu pod nohama, ponořil se na rok do ticha a pak se pomalu svezl do lůna smrti.

Po celou tu dobu babička, která měla tehdy dost daleko do staré ženy, se pravidelně setkávala s jiným mužem. Byl, jak říkala, jakýmsi mistrem, jemuž plně důvěřovala a který dohlížel na její záležitosti a práci nájemců půdy. Ve skutečnosti, vzdor svým křesťanským zásadám, Marie Blicková jako každá jiná žena občas potřebovala sex s mužem.

Po smrti Léona Blicka zůstaly věci pár měsíců nezměněny, dokud si tenhle nový přítel nevzal do hlavy, že by chtěl vlastnit pušku mého dědečka. Marie Blicková si dávala dobrý pozor, aby nikdy nezaměnila měšec, movitou součást svého jmění, za měšec, tělesnou součást toho pobudy, a tak mu prodala rodinnou zbraň za cenu, o níž se dodnes říká, že byla mnohem neslušnější než všechny chlípné výstřednosti mé báby. Napálený, ale spokojený milenec přišel domů a hned se pustil do čištění zbraně. Nikdo neví, za jakých okolností a kdy přesně došlo k výstřelu. Zkrátka a dobře milenec byl nalezen na zemi, salva olova mu utrhla tvář. Už bezvládný, ještě svíral pušku dědečka Léona.

Konec ukázky

Table of Contents

Charles de Gaulle