IDIOT

Translation © Libor Dvořák, 2020

ISBN 978-80-207-1983-6

ČÁST PRVNÍ

I

Za oblevy na konci listopadu se někdy o deváté ranní vlak Petěrbursko-varšavské železné dráhy plnou parou blížil k ruské metropoli. Bylo tak vlhko a mlhavo, že úsvit přicházel skoro násilím: cokoli spatřit bylo z vlaku napravo i nalevo možné sotva na deset kroků. Mezi cestujícími by se našli i navrátilci ze zahraničí, ale nejnacpanějšími se zdály být vagony třetí třídy, které byly plné především bezvýznamných lidiček cestujících za svými pracovními záležitostmi z nepříliš velké dálky. Jak už to tak bývá, všichni unavení, s očima přes noc ztěžklýma, prokřehlí a s bledožlutými tvářemi, jejichž barva se blížila mlze za okny.

V jednom z vozů třetí třídy se hned za svítání na sedadlech až u okna proti sobě ocitli dva pasažéři: oba mladí, oba hodně nalehko, oba nepříliš vybraně oblečení, oba s dosti zajímavými tvářemi a konečně oba plní odhodlání pustit se s tím druhým do řeči. Kdyby v tom okamžení jeden o druhém věděli, čím jsou pro sebe navzájem důležití, asi by se dost podivili – ale takhle zvláštně je proti sobě ve voze třetí třídy vlaku z Varšavy do Petěrburgu posadila náhoda. Jeden z nich byl nepříliš velký mladý muž, asi tak sedmadvacetiletý, kudrnatý a skoro černovlasý, s maličkýma šedýma, ale přesto ohnivýma očima. Nos měl široký a rozpláclý a k tomu nápadně vysedlé lícní kosti; tenké rty se neustále tvarovaly do jakéhosi opovážlivého, posměváčkovského a snad až zlého šklebu; čelo měl ale vysoké a krásně tvarované, což příjemně zkrášlovalo neušlechtile utvářenou spodní část obličeje.

V té tváři byla obzvlášť nápadná její mrtvá bledost, která působila dojmem jakési celkové zmoženosti toho člověka – i přesto, že po těle byl stavěný v zásadě dobře – ale zároveň upoutávala jakousi až sebezničující vášní, která se vlastně špatně snášela s věčným opovržlivým a hrubým úsměškem a samolibým, až nestoudným pohledem. Oblečený byl teple, do širokého černého kožichu z jehněčiny, a během noci zimou určitě netrpěl, zatímco jeho společníkovi nezbylo než hlavně prokřehlými zády trpně snášet veškeré rozkoše syrové ruské listopadové noci, na něž patrně nebyl připraven. Na sobě měl dosti prostorný a tlustý plášť bez rukávů a s obrovskou kápí, přesně takový, jaký v zimě s oblibou nosí pocestní někde daleko v zahraničí, dejme tomu ve Švýcarsku či například v severní Itálii, kde samozřejmě nemusíte počítat s tak ledovým koncem cesty jako někde mezi Eydtkuhnenem a Petěrburgem. To, co se dokonale hodilo a vyhovovalo v Itálii, pro Rusko želbohu tak dobré nebylo. Majitel pláště s kápí byl také mladík, starý tak šestadvacet sedmadvacet let, postavy o něco vyšší, než bývá průměr, nápadně plavý, s hustými vlasy, vpadlými tvářemi a hebkou, velmi ostrou a téměř bílou bradkou. Oči měl velké, blankytné a nesmírně pozorné; v jejich pohledu uvízlo cosi tichého, ale zároveň těžkého, cosi překypujícího oním zvláštním výrazem, podle nějž dobrý pozorovatel na první pohled vytuší padoucnici. Tvář toho mladíka byla ostatně jinak příjemná, jemná a suchá, ale bezbarvá, či v tuto chvíli spíš zkřehle promodralá. V ruce se mu pohupoval uzlík ze starého vybledlého plátna, který patrně obsahoval všechny jeho cestovatelské propriety. Obutý byl do bot s tlustými podrážkami zdola a psími dečkami shora, což je obojí velmi neruské. Jeho černovlasý soused v jehněčím kožichu si to všechno – dílem proto, že jinak neměl, co na práci – bedlivě prohlédl a nakonec se s neomaleným výrazem, který tak často vyjadřuje nedbalou a cynickou radost z neštěstí jiného, jedovatě zeptal:

„Morna, co?“

A škubl rameny.

„Hrozná,“ odpověděl mimořádně pohotově jeho společník, „a to prosím v okamžiku, kdy je vlastně obleva. Co by asi člověk musel snášet, kdyby mrzlo? Vůbec jsem nepomyslel na to, že u nás bývá tak chladno. Odvykl jsem.“

„Vracíte se ze zahraničí, nebo co?“

„Ano, ze Švýcarska.“

„A kuš! No to jsou mi věci!“

Černovlasý až hvízdl a bohapustě se rozchechtal.

Dali se do řeči. Ochota plavovlasého mladého muže odpovídat na veškeré otázky svého snědého společníka byla podivuhodná, navíc bez sebemenšího podezření, že přinejmenším některé z těch dotazů jsou ledabylé, nemístné či zcela bezobsažné. Ve svých výpovědích mimo jiné zmínil, že ano, že v Rusku skutečně nebyl hodně dlouho, přes čtyři roky, a že do zahraničí odcestoval kvůli nemoci, jakési podivné nervové chorobě, připomínající padoucnici či tanec svatého Víta a doprovázené křečemi a třasy. Černovlasý kudrnáč se během toho vysvětlování několikrát poťouchle zakřenil – nejvíc v okamžiku kdy se na otázku „no a co, vyléčili vás?“ dověděl, že „ne, nevyléčili“.

„Che! Určitě jste do nich nastrkal prachů až hrůza, protože my tady u nás jim prostě věříme!“ poznamenal jedovatě tazatel.

„Svatá pravda!“ vmísil se do hovoru uboze oblečený pán, sedící hned vedle, zřejmě bezvýznamný, uťápnutý, asi tak čtyřicetiletý úředníček, takový tlusťoušek s brunátným nosem a uhrovitým obličejem. „Svatá pravda, panstvo, jenom darmo vyčerpávají veškerou ruskou sílu!“

„Ó, tak to se v mém případě hluboce mýlíte,“ opáčil švýcarský pacient tichým a konejšivým hlasem. „Hádat se samozřejmě nemůžu, protože určitě nevím všechno, ale můj lékař mi ze svých posledních peněz dal na cestu domů – a to mě tam vyloženě na svůj účet vydržoval skoro dva roky.“

„To jako za vás neměl kdo cvakat?“ zeptal se kudrnáč.

„Ano. Pan Pavliščev, který mi na léčbu přispíval, před dvěma lety zemřel; napsal jsem tedy své vzdálené příbuzné, paní generálové Jepančinové, ale odpovědi jsem se nedočkal. Tak jedu zpátky.“

„A kam to teda jako jedete?“

„Myslíte, kde budu bydlet? To věru ještě nevím… Uvidím…“

„Eště ste se nerozhod?“

A oba posluchači se opět pobaveně rozchechtali.

„Snad mi nechcete tvrdit, že v tom uzlíku je celej váš majeteček?“ zeptal se kudrnáč.

„Vsadím se, že přesně takhle to je,“ přisadil si s mimořádnou spokojeností rudonosý úředníček, „a že jiná zavazadla ten pán s sebou nemá – ačkoli na druhé straně se musí uznat, že bída není hřích.“

Ukázalo se, že tak to také bylo: mladý muž se k tomu s kvapem až nečekaným ihned přiznal.

„Ten váš uzlík ale přece jen jistou váhu má,“ pokračoval úředníček, jakmile se znovu dosyta nasmáli (a zajímavé bylo, že nakonec se na oba své společníky zadíval a rozesmál se i majitel uzlíčku, což veselí těch dvou ještě znásobilo), „a i když bych se klidně vsadil, že zlaťáky, a to ani francouzské, ani německé, ani holandské v něm nemáte, což se snadno dá poznat podle psích deček, připnutých k vašim cizokrajným botám… Ale pokud k tomu vašemu uzlíku připočteme nějakou tu údajnou příbuznou typu dejme tomu generálové Jepančinové, pak i uzlík získává nový význam – samozřejmě jen v případě, že generálová Jepančinová je opravdu vaše přízeň a vy se dejme tomu z roztržitosti prostě nemýlíte… Což se člověku zhusta stává.“

„A zase jste uhodl,“ chopil se toho hned světlovlasý mladý muž, „protože se opět skoro mýlím a generálová mou příbuznou skoro není; proto jsem se nikterak nepodivil, když jsem se té odpovědi nedočkal. Vlastně jsem to čekal.“

„Tak to jste darmo vyhodil peníze za poštovní známku. Mno… přinejmenším jste člověk prostomyslný a upřímný, což je chvályhodné! A pak… pana generála Jepančina znám, panstvo, protože on je to člověk známý takříkajíc všeobecně; a znával jsem i pana Pavliščeva, za jehož peníze jste ve Švýcarsku pobýval – myslím v případě, že to byl Nikolaj Andrejevič Pavliščev, protože Pavliščevové jsou dva, a to bratranci. Ten druhý dodnes žije na Krymu, ale nebožtík byl člověk vážený a se styky, a k tomu svého času vlastnil čtyři tisíce duší, panstvo…“

„Přesně tak – jmenoval se Nikolaj Andrejevič Pavliščev,“ odpověděl mladý muž a pozorně, ba pátravě si pana Všeználka prohlédl.

Tihle páni Všeználkové se občas – a někdy i často – vyskytují v jisté společenské vrstvě. Vědí opravdu všechno, protože veškerá jejich nepokojná zvídavost a veškeré schopnosti jejich mozku se nezadržitelně soustředí jediným směrem – samozřejmě z toho důvodu, jak by konstatoval současný myslitel, že ti lidé nemají žádné důležitější životní starosti a zájmy. Oním všeználkovstvím je ostatně míněna oblast dosti omezená: kde slouží ten a ten, s kým se zná, jaký vlastní majetek, kde byl gubernátorem, koho si vzal za ženu, jaké věno mu ta žena přinesla, kdo jsou jeho přímí i vzdálení bratranci a tak dále, a tak podobně – je to zkrátka stále stejné. V drtivé většině případů mají tito Všeználkové u saka prodřené lokty a berou sedmnáct rublů měsíčně. Lidé, o nichž Všeználkové všechno vědí, by na to, čím jsou ve své vášni hnáni, samozřejmě nikdy nepřišli – a přitom ony mnohé vševědoucí, jejichž znalosti se rovnají učiněné vědě, toto vědění nanejvýš uspokojuje, stává se pro ně zdrojem sebeúcty, a dokonce vrcholné duchovní slasti. Viděl jsem v životě vědce, literáty, básníky i politické činitele, kteří své ostruhy získali a kariéru vybudovali výhradně díky této schopnosti. Černovlasý kudrnáč během celé této debaty zíval, netečně zíral oknem ven a netrpělivě čekal, až cesta skončí. Byl zvláštně roztržitý, ba velmi roztržitý, možná dokonce tak nějak podivně rozrušený: chvílemi zároveň poslouchal i neposlouchal, díval se i nedíval, anebo se dokonce smál, aniž by sám věděl, čemu přesně.

„Promiňte prosím, ale s kým vlastně mám tu čest…?“ obrátil se najednou uhrovitý pán přímo na světlovlasého mladíka s uzlíkem.

„Jsem kníže Lev Nikolajevič Myškin,“ odpověděl oslovený neprodleně a pohotově.

„Kníže Myškin? Lev Nikolajevič? Tak to neznám, vašnosti. Tohle jméno jsem snad ani neslyšel, vašnosti,“ reagoval zadumaný úředníček. „Tedy – jméno samozřejmě znám, však je historické a v Karamzinových Dějinách by se mělo, ba musí najít, ale že bych znal někoho z nich osobně… Dokonce ani slyšet už o Myškinech není.“

„Aby taky bylo!“ reagoval živě kníže. „Kromě mě už knížata Myškinovi neexistují – řekl bych, že jsem úplně poslední. Jinak ale otcové a dědové z mého rodu hospodařili na menších panstvích a panovníkovi sloužívali při jižní hranici. Otec byl ostatně junker a armádní podporučík. A ani vlastně nevím, jakým způsobem pocházela z Myškinů paní generálová Jepančinová, která je také poslední ze svého rodu…“

„Checheche! Poslední ze svého rodu! Cheche! No to ale opravdu rošťačíte,“ zachichotal se úředníček.

Ušklíbl se i černý kudrnáč. Plavovlasý mladík se podivil, jaké že se to dopracoval slovní hříčky, ostatně dosti nevydařené.

„Věřte mi, že jsem to vyřkl docela bez přemýšlení,“ vysvětlil nakonec překvapeně.

„Chápu, chápu, vašnosti,“ pokývl úředníček vesele hlavou.

„A vy jste tam i něco študoval, kníže, u toho profesora?“ zeptal se najednou kudrnáč.

„No ano… něco jsem trochu studoval…“

„Tak to já neštudoval nikdy nic.“

„Já vlastně o nějaké vědění taky jen tu a tam zavadil,“ poznamenal kníže málem omluvně. „Kvůli mé nemoci se odborníci domnívali, že systematické studium absolvovat nemůžu.“

„Znáte Rogožinovy?“ vyhrkl kudrnáč.

„Ne, to vůbec ne. Já se v Rusku znám opravdu jen s málokým. A vy sám jste Rogožin?“

„Jo, to jsem – Parfjon.“

„Parfjon?! Nejste vy nakonec z těch Rogožinů…“ chopil se toho s akcentovanou důležitostí úředníček.

„Jo, přesně z týhle rodiny,“ přerušil ho s nezdvořilou netrpělivostí kudrnáč, který si vlastně až do této chvíle uhrovitého úředníčka vůbec nevšímal a od samého začátku oslovoval výhradně knížete.

„Ale… je to možné?“ podivil se úředníček se zkoprněle vytřeštěnýma očima, jehož tvář se začínala tvarovat do obdivné, pochlebnické, až polekané grimasy. „Takže vy jste syn dědičného čestného občana Semjona Parfjonoviče Rogožina, který zesnul před dvěma měsíci a zanechal po sobě dvouapůlmilionový kapitál?“

„A jak to víš – o těch dvou a půl milionech čistýho kapitálu, co tu po něm zůstalo?“ vybafl na úředníčka kudrnáč, ale znovu ho neuznal za hodna pohledu. „To se na něj podívejme,“ mrkl na knížete, „jenže co z toho takovýhle maj, že se kolem člověka hned začnou motat jako vocáskové? Pravdou teda je, že otec zemřel – a já až po měsíci málem s holou zadnicí jedu ze Pskova domů. A ten mizera brácha ani matka nejenže mi neposlali peníze, ani mi nedali vědít! Jako bych byl ňákej čokl u plotu! A já se v tom Pskově celej měsíc proválel v horečkách…“

„Zato teď vám do klína spadne přinejmenším milionek, nejmíň milionek, panebože!“ spráskl rukama úředníček.

„No není hroznej, prokristapána!“ kývl Rogožin vztekle a podrážděně směrem k němu. „Tobě z toho nedám ani kopějku, i kdyby ses tady přede mnou třeba na hlavu stavěl.“

„Taky že budu, na hlavu se postavím.“

„No prosim! A stejně ti nic nedám, i kdybys mi tu na tý hlavě třeba tejden plesal!“

„Však nic nedávej! To mi patří – nic mi nedávej! A já budu plesat. Ženu a malé děti opustím a před tebou budu plesat. Tak mě přece aspoň trošku pochval!“

„Kuš, chlape…“ odplivl si kudrnáč. „Před pěti tejdnama jsem zrovna jako vy,“ otočil se ke knížeti, „jen s uzlíkem v ruce před tatíkem utek do Pskova, k tetce, jenže tam se do mě dala horečka – a von si klidně umře, zrovna když jsem pryč. Kondraška mu pomoh. Dej nebožtíkovi pánbu nebe, i když mě tenkrát málem k smrti umlátil. Namouduši, kníže, to mi věřte! Kdybych neutek, tak mě zabil.“

„To jste ho něčím rozhněval?“ zeptal se kníže s jakousi zvláštní zvědavostí a pozorně si milionáře v selském kožichu prohlížel. Přestože hodně přitažlivý mohl být už ten zděděný milion, knížete překvapilo a zaujalo ještě něco jiného; nu a Rogožin si knížete jako společníka pro debatu vybral sám, i když nějaké rozmluvy vlastně vyhledával spíš bezděky než z nějaké vnitřní potřeby; spíš jaksi z roztržitosti než ze srdečné otevřenosti; spíš z takového zvichřeného neklidu – aby se prostě mohl na někoho dívat a mlít, co mu slina na jazyk přinese. Pokud jde o úředníčka, tak ten na Rogožinovi doslova visel pohledem, snad i dýchat se bál a úzkostlivě hledal a vážil každé slovo, jako by to byl briliant.

„Což o to, navztekal se na mě hrozně, a asi bylo proč,“ přikývl Rogožin, „ale nejvíc mě naštval bratr. Matinku bych do toho netahal, je to stará ženská, co si akorát čte životy svatejch a vysedává s babkama, no a jak se rozhodne brácha Seňka, tak to nakonec bude. A že mi nedal vědět hned? No to je přece pochopitelný, panstvo! I když – já přeci tenkrát blouznil. A von prej poslal telegram. Jenže ten přišel k tetce. A to víte – třicet let vdova a vod rána do večera vysedává s bláznama. To nejni jeptiška, ale eště něco horšího. Telegramu se tak lekla, že ho ani nerozlepila a vodnesla ho rovnou na úřad, takže tam se bude válet dodneška. Eště že tu byl Vasilij Vasiljič Koněv, kerej mi dal vo všem vědít. Tak jsem se třeba dověděl, že brácha z brokátovýho přehozu přes rakev ustříhal všechny zlatý třapce – a prej víte, jaký hrozný prachy to stojí?! Dyť už jen za tohle může jít na Sibiř, když budu chtít, protože to je teda svatokrádež. Hele, ty stará hrachovino!“ obrátil se na úředníčka. „Je todle podle zákona svatokrádež nebo ne?“

„Samozřejmě svatokrádež!“ přisvědčil oslovený horlivě.

„A patří se za něco takovýho Sibiř?

„Sibiř, jedině Sibiř! Okamžitě!“

„Voni si pořád myslej, že jsem dál marod,“ vykládal dál Rogožin knížeti, „jenže já nikomu ani slovo, pěkně jsem sed na vlak – no a teď jedu a pak už akorát zabuším na vrata: Votevři, bratříčku Semjone Semjonyči! Však já dobře vím, co se mě starýmu pánovi napomlouval! Teda co je pravda, to je pravda – myslim, jak jsem tatíka štval krze Nastasju Filippovnu. To teda byla moje vina. Hřích mi hlavu poplet.“

„Skrze Nastasju Filippovnu?“ přeptal se vlezle úředníček, jako by se snažil něco si vybavit.

„Tu neznáš!“ okřikl ho nakvašeně Rogožin.

„Náhodou znám!“ odpověděl vítězoslavně ten.

„To zrovna! Myslíš si, že zrovna tahle je jedna jediná Nastasja Filippovna? Ale něco ti řeknu – ty jsi teda pěkně hnusná zrůda! Tohle já znám – ať se hnu kamkoli, hned se na mě přilepí takováhle zrůda!“ otočil se znovu ke knížeti.

„A co když ji znám, vašnosti?!“ zatetelil se úředníček. „Lebeděv náhodou ví všechno! Vy mě račte peskovat, Vaše Jasnosti, ale co když vám to dokážu? Že je to přesně ta Nastasja Filippovna, kvůli níž vás pan otec hodlal vyplatit holí, protože je to Nastasja Filippovna Baraškovová, dáma takříkajíc velmi vznešená, vlastně také skoro kněžna, která se vídá s jistým Afanasijem Ivanovičem Tockým, velkostatkářem a velkokapitalistou, členem rad mnoha podniků a společností, a ti oba se tím pádem velmi přátelí i s generálem Jepančinem…“

„No to teda koukám!“ užasl nakonec Rogožin. „Von ji dovopravdy zná, aby ho čert vzal!“

„To se ví, že znám! Lebeděv zná každého! Já, Vaše Jasnosti, dva měsíce světem brousil i s Alexaškou Lichačovem, taky po smrti pana otce, takže všechno vím, všechna zákoutí jsem prosmejčil – a bez Lebeděva už to dneska prostě nejde, ani na krok. Dnes je dlužen, kam se podívá, ale tenkrát se vídal s Armansem, s Koralijou, s kněžnou Packou – a právě takto se mi naskytla příležitost potkat se s Nastasjou Filippovnou a dovědět se kdeco.“

„S Nastasjou Filippovnou? Copak ona měla něco s Lichačovem?!“ pohlédl na něj rozkaceně Rogožin a prudce zbledlé rty se mu roztřásly.

„Ale kdepak, co vás nemá? Nic takového!“ vzpamatoval se kvapně úředníček. „A nic platné mu nejsou ani velké peníze, Lichačovovi! Kdepak, to není Armans. Snad jen Tockij. Jenže ona po večerech sedí ve Velkém či Francouzském divadle sama ve vlastní lóži. Páni důstojníci sice vykládají ledacos, ale dokázat nikdo nic nemůže. Nanejvýš si řeknou: Tak to je ona, ta Nastasja Filippovna – ale tím to končí! Jinak nic. Protože taky vůbec nic takového není…!“

„Přesně takhle to celý je,“ přikývl chmurně a zasmušile Rogožin, „však mi taky Zaljožev tenkrát říkal to samý. Víte, kníže, já tenkrát zrovna v obnošeným dlouhým kabátě po tatíkovi přebíhal přes Něvskou – a vona vyjde z krámu a nasedá do kočáru. Jako by mě bičem šleh! Potkám Zaljoževa, což byl panečku jinej fešák než já: něco jako příručí vod nóbl holiče, monokl ve voku – kdežto našinec na nohou naviksovaný holínky a k jídlu celý dny akorát postní zelňačku. A prej to není nic pro tebe, povidá mi, to je kněžna, Nastasja Filippovna se menuje, Baraškovová, a žije s Tockým, kerej už neví, jak s ní dál, protože léta už má jaksepatří, pětapadesát, a teď by si tuhle první petěrburskou krasavici rád vzal. No a právě von mi to do hlavy nasadil: prej dneska můžeš Nastasju Filippovnu vidět ve Velkým divadle, na baletu, bude sedět ve svý přízemní lóži. Jenže říct našemu tatíkovi, že chci do baletu, tak mě zabije, nic jinýho! Já tam ale potajmu přeci jen aspoň na hodinku zaběh a Nastasju Filippovnu uviděl – celou noc jsem z toho nespal! Ráno mi nebožtík vrazil do ruky dva pětiprocentní cenný papíry, každej v hodnotě pěti tisícovek, a prej běž a prodej; sedum tisíc pět set vem k Andrejevům a zaplať, kdežto zbytek z těch deseti tisíc přineseš zpátky – a nikde se nestavuj, budu na tebe čekat! No… cenný papíry jsem prodal, prachy vzal, ale k Andrejevům do kanceláře jsem nešel a bez dlouhýho přemejšlení se rozběh do anglickýho klenotnictví a za všechny ty prachy koupil dva přívěšky, v každým z nich briliant málem jako voříšek – eště jsem tam zůstal čtyři stovky dlužen, ale když jsem řek naše méno, tak mi uvěřili, že to doplatím. A s těma přívěškama hned k Zaljoževovi: tak a tak, hochu zlatej, a deme k Nastasje Filippovně. No a vydali jsme se tam. Z tý cesty jsem neviděl a nepamatuju si nic – ani před sebou, ani kolem sebe, ani pod nohama. Jakmile jsme se ocitli u ní v hale, přišla nám naproti. Já se tenkrát nepředstavil, neřek jsem, že jsem to já osobně. A Zaljožev povidá: Tohle je prosím od Parfjona Rogožina, na památku vašeho včerejšího setkání. Račte to prosím přijmout. Votevřela pouzdro, koukla dovnitř, pousmála se a prej: Poděkujte vašemu příteli panu Rogožinovi za laskavou pozornost – a pak už jen kejvla hlavou a vodešla. Je až s podivem, že jsem tam rovnou duši nevypustil… Asi proto, že když už jsem tam šel, stejně jsem si myslel, že se živ nevrátím! Nejvíc mě ale naštvalo, že ta bestie Zaljožev strhnul všechnu její pozornost na sebe. Já malej, voblečenej asi jako čeledín, kdežto von vyfešákovanej, nakadeřenej, napomádovanej, tváře jako slabikáře, k tomu kostičkovanýho motýla pod krkem – a nožkou šoupe, a celej se rozplývá, takže si musela myslet, že to není von, ale já! Ani na ni nepomyslíš! vybaf jsem na něj, sotva jsme vyšli ven. Jen se rozesmál a prej: To jsem zvědav, jak si to zodpovíš u Semjona Parfjonyče! Já se teda tenkrát chtěl rovnou utopit a doma se ani nestavit, ale pak si říkám: A dyť je to jedno… a jako poslední proklatec jsem se přeci jen domů vrátil.“

„No teda!“ žasl úředníček a celý se z vyslechnutého až rozklepal. „Vždyť nebožtík by člověka dokázal na onen svět poslat ne kvůli deseti tisícovkám, ale kvůli deseti rublíkům!“ vysvětlil knížeti. Ten si zvědavě prohlížel Rogožina, který byl v tu chvíli zřejmě ještě o dost bledší než obvykle.

„Na onen svět!“ zopakoval Rogožin. „Všechno věděl skoro hned, protože Zaljožin to hnedko vyklopil každýmu, koho potkal. Tak mě tatík vzal nahoru, tam se se mnou zamk a celou hodinu mě poučoval: To tě teprve chystám, ale na noc se s tebou eště přijdu rozžehnat! No a co myslíš? Dědek se rovnou rozjel k Nastasje Filippovně, klaněl se jí až k zemi, brečel a zapřísahal ji, aby mu náušnice vrátila. Tak mu tu krabičku nakonec přinesla, mrskla ji po něm a povidá: „Tady máš ty náušnice, kozle jeden stará – mně jsou teď desetkrát dražší, když vidím, z jakýho pekla je musel Parfjon Semjonyč vydolovat. Vyřiď Parfjonu Semjonyčovi mý pěkný pozdravení a poděkuj mu! No… já si mezitím díky matčině přímluvě od Serjožky Protušina pučil dvacet rublů a vlakem se rozjel do Pskova. Dorazil jsem tam v horečkách, báby nade mnou začaly předčítat ze svatejch knih, ale já vožralej, a pak jsem za poslední prachy vyrazil po krčmách, pak jsem se celou noc jako smyslů zbavenej proválel na ulici a k ránu zase horečka – a to mě během noci eště vokousali psi. Byl jsem rád, že jsem se ráno vůbec probral!“

„Tak to se nám teď Nastasja Filippovna teprve rozezpívá, vašnosti!“ zachichotal se úředníček a potěšeně si mnul ruce. „Co náušnice! Teď ji odměníme něčím onačejším…!“

„Jesli vo Nastasje Filippovně eště cekneš, tak tě seřežu – jako že je bůh nade mnou, i za to tvoje courání s Lichačovem,“ vykřikl Rogožin a pevně ho chytil za ruku.

„Když mě seřežeš, bude to znamenat, žes mě neodehnal! Jen řež! Až seřežeš, bude mezi námi vše zpečetěno… Vida, už jsme tady!“

A vskutku – vlak zrovna vjížděl do nádraží. Rogožin sice tvrdil, že odjížděl v tajnosti, ale na peroně na něj čekalo několik lidí. Křičeli a mávali na něj čepicemi.

„No prosim, tak von je tu i Zaljožev!“ zamumlal Rogožin, změřil si hlouček vítězoslavným a zároveň až vzteklým pohledem a podíval se na knížete. „Já nevim proč, kníže, ale nějak jsem si tě zamiloval. Možná proto, že jsem tě potkal v tak těžkou chvíli, ale to jsem tady toho potkal taky (ukázal na Lebeděva) jenže toho jsem si teda nezamiloval. Přiď ke mně, kníže. Tydle psí dečky z tebe votrháme, koupíme ti prvotřídní kuní kožich, necháme ti ušít prvotřídní frak a k tomu vestu, bílou nebo jakou budeš chtít, peněz ti nacpu plný kapsy… a pojedem k Nastasje Filippovně! Tak přídeš nebo ne?“

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST PRVNÍ

I