Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kamila Bolfová, Jan Kršňák

Kdyby lidi byli stromy

Ilustrace: Olga Yakubovskaya

Sazba a obálka: Bušek & Dienstbier

Formát ePub: Štěpán Böhm

Jazyková redakce: Marie Rákosníková

Odpovědná redaktorka: Lenka Kubelová

Tisk: TNM PRINT

První vydání

Praha 2020

Vydal Nakladatelský dům Grada

pod značkou Alferia

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 7 569. publikaci

Text © Kamila Bolfová, 2020

Text © Jan Kršňák, 2020

Ilustrace © Olga Yakubovskaya, 2020

www.alferia.cz

© Grada Publishing, a.s., 2020

ISBN 978-80-271-1533-4 (ePub)

ISBN 978-80-271-1532-7 (pdf)

ISBN 978-80-271-1041-4 (print)

Upřímné poděkování za důvěru ve vznikající knihu patří

Lukášovi Vlčkovi z Krajského

centra vzdělávání a Jazykové školy

v Plzni a Janě Slezákové za možnost otestovat hry i slova knihy s dětmi

ze Základní školy Inspíria

v Záluží u Plzně

Bez těla bychom nevěděli, kdo jsme. Ani kde jsme. V těle pobíháme po světě, v těle můžeme vnímat a cítit všechnu jeho životodárnou krásu. V sobě a kolem nás. Můžeme se jí dotýkat, můžeme díky ní tančit, můžeme se jí nadechnout. Můžeme ji potkat a vtáhnout do sebe a potom ji s každým výdechem, mrknutím či pohybem ruky zase poslat dál po krajině. Když přijdeme domů, naše tělo se uvolní a zaraduje. Naše tělo se ale také uvolní a zaraduje, jakmile vyjdeme ven, třeba do lesa. Uvolněné a radující se tělo chápe, že nejen ono samo, ale i celá Země je naším domovem. Stejně jako je domovem pro všechny stromy, ptáky a houby. Máme tělo, které je drobným kouskem krajiny, v níž žijeme. Jsme Zemí. Tvoříme ji svými doteky, pocity, myšlenkami, pohyby očí, kroky i skoky. Žijeme na ní a ona žije pod námi, nad námi, kolem nás i v nás.

„Jsme zpomalené zvukové a světelné vlny,

chodící chomáče frekvencí sladěných s vesmírem.

Jsme duše oděné do posvátných biochemických hábitů

a naše těla jsou nástroje, prostřednictvím kterých

naše duše hrají svoji hudbu.“

Albert Einstein

Kdyby lidi byli stromy

Jaké by to asi bylo, kdyby lidi byli stromy?

Stáli by pevně na jednom místě. Byli by malí nebo velcí. Štíhlí nebo tlustí. Pevní nebo slabí. Byli by ohební, rozvětvení, rovní či křiví. Byli by zkrátka různí. Počkat! Takoví přeci lidé jsou! Lidé, stejně jako stromy, jsou různí. Každý člověk je jiný.

Ale lidé, na rozdíl od stromů, často řeší, jací jsou. Jestli jsou dost štíhlí nebo jestli nejsou moc tlustí. Jak to, že jsou tak vysocí, anebo naopak malí, proč jsou vlasatí, anebo naopak holohlaví? Nebo proč se někdo směje nahlas a jiný jen potichu, uvnitř? Slyšeli jste někdy, že by se dub trápil, že je moc silný? Nebo že by bříza řešila, že je tenká a bílá?

„Proč já, borovice, mám jehlice tak dlouhé a ostré?“

„Proč já, lípa, mám jiné květy než jabloň?“

Stromy si tohle nikdy neříkají. Příroda moudře zařídila, že všichni tvorové jsou v pořádku právě takoví, jací jsou. Právě tak je jim dobře. Radují se, že jsou sami sebou a mají se rádi. I když jsou různí.

I Terezce se líbí, že mezi stromy je ohromná rozmanitost. Každý den se prochází březovým hájkem, který žije hned u nich za domem. V březovém hájku mezi břízami bydlí její kamarádka líska. Často si spolu povídají, zatímco Terezka sbírá lískové oříšky, rozbíjí je a cpe si je do pusy. Líska si nikdy Terezce nestěžovala, že žije obklopena samými břízami a vůbec nikde po těle nemá kmen bílý jako ony.

Jó, kdyby lidi byli stromy, byli by klidně a spokojeně tím, kým jsou. Třeba lískou žijící mezi břízami. Anebo švestkou obsypanou švestkami.

Co myslíte, děti, žila někdy někde švestka, co plodila jablka? Anebo lípa, která se rozhodla, že na ní dozrají bukvice? Kdybyste byly třeba švestkou, dávaly byste světu švestky. Některé by možná byly nedokonalé, červivé a kyselé, ale to by vůbec nevadilo, protože jiné by určitě byly krásné, šťavnaté a sladké. A kdo by chtěl být jabloní a plodit jablka? A kdo by byl radši ořešákem a házel pod sebe na zem vlašské ořechy? Každý dává světu své plody, a tak je Příroda pestrobarevná a zajímavá. Kdyby všichni byli stejní, byla by na světě nuda a zmizela by z něj krása.

Proto je prima, že někdo má dlouhé prsty a naučí se díky tomu parádně hrát na klavír a někdo jiný má prsty kratší, ale zase krásně maluje. A další má rychlé nohy a dobře běhá a někdo další umí obratně vyšplhat na strom, anebo dokáže vylézt na ten nejvyšší kopec. A někdo jiný vymyslí úžasný vynález a někdo nevymyslí úžasný vynález, ale zase se rád stará o koně nebo o psy. Někdo zná spoustu vtipů a někdo, jako já, si nepamatuje ani jeden.

Jó, kdyby lidi byli stromy, bylo by jim v jejich tělech hezky, stejně jako je stromům krásně v jejich kmenech s korunou nahoře a kořeny dole.

Každý je jiný. Terezka, například, je ze třídy třetí nejvyšší, pátá nejtenčí, má druhé nejtmavší vlasy, stejně jako tři další spolužáci ještě neumí plavat, nosí nejstrakatější trička a dokáže vylézt úplně nejvýš po stromě, co žije na školní zahradě. Jednou si Terezka s kamarádkou lískou povídala o důležitých věcech tak dlouho, až se setmělo a Terezka usnula opřena o její kmen.

Zdál se jí sen. Ocitla se na lesní mýtině. Všude kolem létali ptáci a rostly houby. Najednou před ní stála zajímavá paní.

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se Terezka.

„Jmenuji se Příroda,“ řekla paní.

Terezka cítila, že je to dobrá a milující paní, ale vypadala velmi zvláštně. Měla tisíc těl a tisíc hlav, stádo rukou a hejno nohou. Každá z hlav měla nekonečno očí a všechny se teď dívaly na Terezku.

„Kde to jsem?“ zeptala se Terezka.

„Jsi u mě doma,“ odpověděla Příroda. „Tam, kde bydlím.“

„Vypadá to tu jako na světě,“ poznamenala Terezka zvědavě.

„Však ano,“ začala Příroda klidným hlasem vyprávět: „Já bydlím na světě. Celý svět je můj domov. Každý strom. Každý pták. Každá houba. Každý les. Každé zvíře. Každý člověk. Celý svět. Já jsem všude doma. A ty jsi zas doma u mě.“

Potom Terezku objala a láskyplně ji začala hladit po vlasech a Terezka se cítila klidná a spokojená a milovaná. Najednou viděla, jak se postupně mění v lísku s lískovými oříšky. Na hlavě jí rašily větve a z nohou jí vyrážely kořeny. Nejprve se jí to líbilo, ale pak ji napadlo, že se vlastně nechce stát lískou, protože se jí líbí být Terezkou.

Protože být Terezkou je taky o tom dát si velkou lžíci medu přímo do pusy a vychutnávat si jeho lahodnou sladkou chuť. Být Terezkou znamená zažívat chvíle, kdy se v horkém dni napije studené, čisté vody a cítí, jak jí protéká celým tělem. A být Terezkou také umožňuje objímat se s maminkou nebo tatínkem. Anebo s oběma najednou.

Terezka byla Terezkou moc ráda. Líbilo se jí její tělo. Cítila se v něm krásně. A teď už navíc věděla, že v něm bydlí Příroda. Od chvíle, kdy si povídala s Přírodou, cítila, že její srdce a Srdce Přírody jsou propojená.

Konec ukázky

Table of Contents

Kdyby lidi byli stromy

Hry pro lidi a stromy

Hry pro lidi a ptáky

Hry pro lidi, ptáky a houby

Hry o doteku a laskavých srdcích

Hry s dechem

Hry s úsměvem na rtech

Hry s tančícím lesem