Miloňův kratochvilný kalendář

Müllan Öllmann

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright

Autor: Müllan Öllmann

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou, Praha 2014

ISBN:

978-80-7512-048-9 (epub)

978-80-7512-049-6 (mobi)

978-80-7512-050-2 (pdf)

Úvodem – několik slov o autorovi

Müllan Öllmann se narodil 3.5. 1974 v úrodném dolním Sasku v průměrně zámožné rodině brusičky skla a obchodního náměstka dolnosaských energetických závodů. V milostné předehře svého pubertálního období nasával zejména rozjařenost osmdesátých let okořeněnou humorem revuálního pořadu Ein Kessel Buntes a tak není divu, že se celá rodina raději uchyluje k exilu do tehdejší ČSSR. Zde se Müllan již v útlém věku stal hrdým českým vlastencem (píšícím německy), jedním z ortodoxních vyznavačů odkazu Matěje Václava Krameria a jeho České expedice.

Na prahu svého osobnostního zrání vystudoval gymnázium v Poděbradech a jeho absolvováním v roce 1992 zároveň končí jeho klidné předkinetické období života. Počínaje tímto rokem se stává naším předním iskejpistou*. Podstatou této negativistické životní dráhy je neustálá nespokojenost s tím, co právě má; neodvratná potřeba mít to, co nemá; permanentní touha být jinde než tam, kde právě je; dělat vždy něco jiného než to, co právě dělá. Tedy od roku 1992 střídá množství zaměstnání, studovaných škol, přechodných i trvalých bydlišť, aby stále a neúspěšně hledal to pravé. Na druhé straně si však vždy za všech okolností uchovává potřebnou dávku pozitivního myšlení, které je nutné ke zvládnutí tohoto náročného způsobu života. Je tedy rozverným nihilistou, který své neustálé myšlenky na sebevraždu spolehlivě zahání neutuchající chutí žít.

Po neuskutečněné touze stát se učitelem na prvním stupni základní školy způsobené nepřijetím na pedagogickou fakultu se v něm poprvé viditelně objevují pochybnosti o nutnosti plnění mozků informacemi, zatímco srdce zejí prázdnotou. Tyto náznaky se postupně mění v jistotu, a tak navzdory veškeré sebevětší nestálosti objevuje se v jeho životě nit spojující všechny pestrobarevné ústřižky jeho osobnosti v jednu pevnou látku, jíž je nezkrotná touha po uskutečnění návratu člověka k přírodě, k jeho skutečným kořenům a odvrácení se od všech slepě udržovaných pravidel, kterými je neustále více a více spoutáván v důsledku masové a novodobě konzumní civilizace.

Po několika prvních krátkodobých zaměstnáních jako byl například zaspávač spacáků, testovač kondomů, či ošoupávač kalhot na volné noze, nakonec nalézá dlouhodobější uplatnění v Ústavu pro jazyk česko-německý při Akademii vět jako předseda úseku chuťových pohárků. Ale po neshodách s mnoha kolegy, kteří neměli pochopení pro jeho netradiční a pokrokové názory, odešel a nakonec přijal daleko lukrativnější místo glosátora dětského pornografického časopisu Pinďik a stal se spisovatelem.

Z počátku píše v češtině pod pseudonymem Michal Vjůvek, ale po několika letech, kdy už cítí neodvratně nastupující konzumní pach své tvorby, se raději vrací zpět ke svému občanskému jménu Müllan Öllmann, přece jen lépe ladícímu se světem jeho dnes již slavného revuálního pořadu Zwei Kessel Buntes.

Ku přečtení se ti, milý čtenáři, dostává do rukou první výtěr z jeho celoživotní tvorby, který již vzbudil veliký rozruch u tvých kolegů v sousedním Němetzku. Jistě se ptáš (a pokud ne, stejně ti odpovím) kdo jsou tví kolegové v sousedním Němetzku. Ano, jsou to stejně pošetilí rozverní nihilisté, kteří si svojí přemýšlivostí kladou sami pod nohy takové překážky, které pak nejsou schopni překonat a tak se uchylují k četbě natolik nezávazné a uklidňující, že pak tuto neschopnost překonávat překážky lépe nesou. Svého času se tato kniha stala jakousi biblí spolku Dolnosaských chronických sebevrahů NCS (Niedersächsisch Chronisch Selbstmörders), kteří svou filozofií později ovlivnili všechny v té době vznikající podobné spolky v celém Německu. Odchýlili se od ní až s rozhodujícím nástupem Berlínské hudební skupiny Rammstein na kulturní scénu, kde nalezli daleko jemnější podání všech problémů mladé generace, se kterým se pochopitelně sžili lépěji a se sebevraždami byl útrum. Nicméně dodnes zůstává několik předáků této knize věrných a tito nadále pořádají kliduplné večerní dýchánky s knihou, diskutují o jejich nevyřčených a tajuplných zákoutích, které neustále nově a nově objevují a pak se plni nových nadějí na lepší život rozejdou v klidu do svých domovů. Ze všech tří předáků jmenujme alespoň ty dva, kteří ještě doposud žijí: Günther Selbstmordermaschinführer.

Základ tohoto prvního výtěru je tvořen ponejvíce úryvky ze striktně autobiografického cyklu „Já a mé ženy“. Ten vyšel ve dvou vydáních pod různými názvy i jmény autora. Jedna polovina nákladu Müllan Öllmann – Já a mé ženy a druhá polovina Saskia Durešová – Já a moji muži, přičemž obsah obou děl byl naprosto shodný. Všechny tyto ženy (i muži) jsou dále doplněny(i) výběrem z autorovy tvorby poetické, pozdější tvorby miniprozaické a konečně i z tvorby grafické (krajinářská fotografie a laškovné koláže pro všední den)... tak jak se sluší na správný kratochvilný kalendář, který si klade za cíl být hrdým pokračovatelem díla M.V. Krameria.

O něm citujme následující úryvek z učebnice českého jazyka pro 7. ročník základních škol: „Kramerius vydal přes osmdesát knih, z nichž většinu sám přeložil nebo napsal. Byly to dílem knihy kratochvilné, často nevalné úrovně.“

* z angl. to escape (čti iskejp) – unikat, prchat

Předmluva – levidla českého pravopisu

Milý čtenáři, ještě než se do toho pustíš, přečti tuto předmluvní kapitolku. Bude se ti snažit popsat a vysvětlit pohnutky vedoucí k používání některých slov a spojení, k používání písmenných kombinací a přesmyček místy bizarních, které v očích „běžného“ čtenáře už mnohdy stojí za hranicí zdravého rozumu. Celkový náhled autora na mateřský jazyk totiž vychází právě z vědomí, že do hranice zdravého rozumu to není žádná zábava. Pouze její překračování přivede člověka k pocitům barevným a vzletným a nemačká ho v přízemí smradlavých vod zamořených prozaickým textem novinových článků.

Je to náhled, který chce bořit veškerá pravidla, neboť jakákoli pravidla jsou jen slepou snahou člověka vnést si řád do svého neřádu; jakákoli pravidla jsou jen umělé pilíře podpírající moudrost všehomíra, který ale o žádné podpírání nestojí, protože ho nepotřebuje. Všehomír stojí sám o sobě a může se pouze smát pošetilosti lidí v jejich myšlence o sobě jako o pánech tvorstva.

Takže všechna honba za oficiální správností je zde nahrazena volností, strach je vystřídán radostí, veškerá upjatost se ráchá v širém moři hravosti a nakonec se z pravidel stávají levidla.

Ale pozór! - i tato levidla mají svá pravidla. Nezaměňujme hrátky s neznalostí a ignorancí! Kdo by chtěl mezi mantinely této hravosti schovávat například chyby ve shodě přísudku s podmětem, ten tvrdě narazí...sice snad jen do těch mantinelů, ale i tak je to vostudáááááá!

Kdo se chce pohybovat na tomto tenkém ledu jazykových hrátek, musí bezpečně zvládat základoškolské učivo českého jazyka (německého výhodou) a navíc nesmí být nikdy zaskočen nástupem nezdravého rozumu, aby se mohl zabarvit, vzletět a nemačkat se!

--------------------------------------------------------------------

Alespoň takto je celá autorova filozofie chápána překladatelem a ten doufá, že vám jeho dílo předkládá ve formě, která odpovídá originálu co nejvěrněji, ikdyž to byla práce místy více než nelehká...protože v němčině žádná shoda přísudku s podmětem neexistuje.

Motto:

rka je možná dobrá věc...ale já nevim, já bych na to nesed!

ALENKA

(z cyklu Já a mé ženy)

Byl to nádherný květnový den. Ten, kdy již takřka letní teploty odrážejí se ještě v té krásně svěží jarní zeleni a nejsou zošklivovány neutěšenou letní vyprahlostí. Moje chaloupkové poustevnictví návštěvně rozvířila a moje skromné pohostinství přijala přítelkyně tak dlouholetá, jak jen opravdová přítelkyně může být. Ale o ní někdy později. Rozhovory se vznášely zejména v ovzduší mojí současné životní osamělosti a nebyla by to tato má přítelkyně, kdyby mi nechtěla tak horentně pomoci. A tak počala vyprávět o své kamarádce, kteráž jest členkou dvoučlenného sdružení KOZ. Klubu osamělých žen. Jako každé takové vyprávění o čemkoli novém a neznámém, tak i toto ve mně vzbuzovalo ihned plně konkrétní optické imaginace zvící básnické košatosti. Však mě znáš, milý čtenáři, a tu mou optickou představivost…vlastně ještě ne.

Být tak někdy košatým člověkem…

Ale moji dlouholetou opravdovou přítelkyni neznáš, a tedy se můžeš trochu pozastavit nad jejím naprosto nekompromisním vytáčením Alenčina čísla a nesmlouvavým rozhodnutím mi pak telefon vrazit do ruky. Ale protože já ji znám a vím, že jakékoli odmlouvání bylo by nejistě se potácející a tedy zhola zbytečné, nesouhlasil a protestoval jsem pouze tak nějak formálně. Vše v duchu mojí nesmělosti až plachosti, aby moje skutečná vnitřní touha nevystoupla na povrch v nějakých příliš nápadných tvarech. To, že momentálně nebrala telefon, bylo v tu chvíli ale přesto vysvobozující, neb to alespoň trochu rozpustilo moji nervozitu a zředilo nebezpečně nápadné červené odstíny mých obličejových partií. Leč nakonec nedbal jsem nijakých barev v kterýchkoli partiích a druhý den jsem zavolal sám. Vždyť jsem přece pro každou špatnost. Je-li dobrá… A tahle byla obzvláště dobrá. V telefonu byla totiž moje optometrická představivost obohacena zvukovou kulisou natolik krásněbarevnou, že moje touha vykvétá do vůní těžko zde popsatelných. Alenčina hlasová jemnost přítomná i v tomto prvním rozhovoru s neznámým člověkem byla pomilováníhodná. A to si ještě představ, že termín první seznamovací schůzky jsme zcela bezostyšně stanovili hned na druhý den. Inu, pro každou špatnost…

VÝJEVY Z PŘÍRODY

Labské nábřeží za jarního květu kaštanů nad a plavby labutí pod námi. Lehký vánek dává vytvořiti se vlnkám, v jejichž mihotání třpytí se zlomky protějších obrazů procházejících se lidí, jež přišli pokochat se bílou krásou těchto ptáků, kteří svými křivkami touhu po hlazení hebkých žen vzbuzují. A i racci nedbaje na to, že už v řece nejsou raci, krouží elegantně na modrém blankytu a co chvíli měníce aerodynamickou podstatu svého opeření míří k procházejícím se lidem, zda nemají něco do zobáku. A hodní lidé mají vždycky něco do zobáku…

Milý čtenáři, jak je vzrušující pro nás nekonformní nijak sériové seznamovníky poznávat se při setkání s dosud nespatřenou osobou podle předem dohodnutých roztomilých znaků. (v tomto případě kulhání a berle, neboť Alenka v zimě utrpěla nějaké lyžařsky kolenní zranění) A jak mám popisovat chvíli, kdy je srdce ortodoxního estéta tak náhle šťastné, neb vedle na lavičce sedí jemná slečna doktorka s černými vlasy a modrými kukadla jak zrcadla?! Popisovat nebudu, neb bych patrně jen zbytečně třísnil tento čistoskvouce bílý cár papíru. Rozprostřel se ve mně náhle ten hřejivý pocit z poznání nového člověka, který je na první pohled stvořen pro půvabné přátelství bez jakýchkoli hloupostmi způsobených výkyvů. Z poznání člověka, kterého je možno si jen a pouze vážit, pro jeho hloubku tajemných jeskyň ukrývajících nevyslovené poklady.

Ale na druhou stranu…ani tentokrát se nedostavil ten opájející pocit z náhlého zamilování, jež jsem už tak dlouhou dobu nezažil (zda vůbec někdy). A tak se moje chtětba dál vznáší v takových výšinách, odkud supi kroužíce pozorují nás ubohé neletce, kdy už jim necháme něco k snědku. A zlí neletci málokdy nechají… Víš, nejsem z toho nějak pronikavě smuten, vždyť takový pocit náhlé zamilovanosti je natolik ojedinělý, že ho ani nečekám. Ale on nepřišel ani jakýsi sebemenší náznak čehosi, co by mohlo značit cokoli do časů budoucích, jakýsi alespoň zárodek pupenu, ze kterého mohly by pečlivým pěstěním vyrašit láskyplné květy. V její krásné příjemnosti byla hned od začátku jakási všudypřítomná jistota, že se nic pěstovat nebude. Já vím, říkáš si, že je to se mnou těžké, že když uskutečňuji seznámení s novou slečnou, hned přemýšlím o zamilovávacích květech a div si ji hned nepředstavuji v mé chaloupce, jak mi vychovává děti… To je ta pitomoskvoucí samota, která potírá přirozené uvažování a rozvíjí představivost do obludárních dimenzí, jen aby nebylo stále na očích to ubíjející každodenní smutné zoufalství.

Uplynul snad měsíc, který byl protknut toliko audioemocionálními vjemy telefonního rázu a mými ladně poletujícími, nic neznamenajícími dopisy řečnického charakteru, které nevyžadují žádné odpovědi. Však také žádná nepřišla… Ale snad právě ty telefonní rázy, ten její překrásně jemný hlas mě stále nenechává na vavřínech dřímat… A tak, abych se každé ráno nebudil na bobkových listech celý rozlámaný, inicioval jsem setkání druhé.

Podmračeno, naprosto výjimečně vlhký den v letošním horkosuchém létě. Příjemně útulný restaurant vyzývá ku shovívavosti s jeho personálem, který na každého hosta čeká dosti toužebně. Povídání se odehrává v čistotném klidu, témata rozhovoru nenásilná nic závratného neznamenající. Však chvílemi se klidná hladina přecejen nepatrně čeří a povídání nabírá směr na širé moře – hlubší, neprobádané a lákavé - tam, kde hranice mezi normálním rozhovorem a pravým povídáním bývá již hezky překročena. A tu náhle poznávám, že právě to jsou přesně ty vody, ve kterých chci plout. Jenže vesla nechávám plně v jejich rukou, takže hranice byla nakonec narušena jen lehounce a pokračujeme dál klidnou plavbou při břehu. Asi jen tam se chce pohybovat, se mnou – „postranním rytířem, jež je seslán, aby poněkud opatroval jeji hříšnou duši.“ Však neuvádím tuto Alenčinu citaci nijak zvláště milancholickým tónem, nýbrž jen s lehkým povzdechem. Vždyť tato role je mé srdcerváčské neohrabanosti tolik blízká, ze svého dosavadního života s ní mám takové zkušenosti!... A nic na tomto povzdechu nezměnilo ani setkání s dlouholetou opravdovou přítelkyní, která mi potom říkala, že právě žádným rytířem být nesmím, ba právě pln rozpustile živočišného mužství se mám na Alenku vrhnout a pořádně jí namlátit…

Opětovně pošmourný den říjnového podzimu (v letošním horkosuchém roce už druhý) pohlížející na nás skrze holé větve listnatých stromů nutí nás toliko pouze těšit se na jarní probouzení. Ale je tu přece ještě Alenka s Klárkou – druhou členkou dvoučlenného sdružení KOZ, které svou návštěvou probouzí leckteré jarní květobití v mojich útrobách již nyní – tedy hurá - setkání třetí. Nerozlučnost jejich přátelství a sdíleného členství se projevuje mimo jiné i neskrývaně bezservítkovým vzájemným popichováním a nevybíravě přirozený slovník brzy dává i mně zapomenout na slušné vychování. Ale přece se opět najednou vše jakoby zastaví a náhle je z jejich hlasu cítit jakási vnitřně smutná opravdovost, která prozrazuje cosi tajemně hlubšího. Cosi, veškerou tou nevázanou veselostí jen neustále a cíleně zakrývaného. Tyto chvíle trvaly dohromady asi minutu a půl… Minuta a půl, po kterou mi bylo najednou lépe. Nazýváš mě cynikem, když mi je lépe z toho, že se v někom objeví náhlá troška smutku? Ale ne, přece tím to nebylo. Snad tím náhlým zmenšením propasti mezi jejich veselostí a mojí neveselostí. Tím společným veslováním vstříc hlubšímu, neprobádanému a lákavému moři…

A tedy mávám jim s pocity smíšeně hezkými těšouce se na další plavby. Určitě ti o nich něco napíšu.

Loučím se s tebou, milý čtenáři, a přeji ti veselost stejně neohraničenou jakou disponují tyto členky osamělých sdružení, přesto stvořené k bezmeznému mílování…

MARICHEN

(z cyklu Já a mé ženy)

Poslyš, čtenáři, v plném znění příběh o Marušce, jež v poslední době nabral natolik roztodivných a nečekaně zklamaných směrů, že již nejsem sto pozorovat je sám a musím se o ně s někým podělat.

Jako nesmělý až plachý, obchodní, cestující, vídal jsem ji takřka každý den podobně jako ranní slunko vycházející, které leč nezářilo takovou upovídaností jako ona. Později mi říkala, že je upovídaná vždy, když je nervózní. Proboha, s tak nervózním člověkem jsem se snad ještě nesetkal… A tento fakt natolik kontrastující s mojí mlčenlivou slovní zásobou nikterak nedovoloval rozkvětu jakýchkoli meziplanetárních sekvencí. A přesto její zvláštní úsměvy po čase začaly způsobovat podivné brnění v těle vždy zhruba dvacet minut před setkáním. A když má očka počala kroužiti kol těch věstonicky zaoblených křivek, přidalo se k nekonkrétnímu brnění ještě vskutku konkrétní bušení srdénkovité, jež znal jsem z mých začátkoidních nesmělostí. A tak se počaly služebně obchodní dialogy prodlužovat o soukromě nezávazná povídání, která pomalu odhalovala zajímavě ochucené podobnosti. Mě, poustevnicky zvlčelého charismatika tulícího se ke čtyřem stěnám roubené chaloupky na samotě u pole, patrně nejvíc rozdovádělo sdělení, že sama také jednu takovou chaloupku postavila. Tedy jenom takovou malinkou spíš jako pro děti, svoje, dva, habány, chlapy dospívající… A tedy byl na světě první společnou řeč nacházející fragment, jež rozhodil ty zrádné sítě, do kterých se potom už vždy spolehlivě nechaly lapit moje rozverné pohledy na věstonické tvary. A tak se postupně k srdénkovému bušení před setkáním přidalo i zcela odlišně rozverné pnutí v úplně jiných oblastech těla po setkání…Ale tato setkání byla vždy jen tou obchodní bází disponující, neb jistě znáš mou neutuchající hvězdnou plachost nedovolující vyřčení té příšerně ordinérní věty: Co děláte dneska večer? Takže to vlastně není žádná hvězdná plachost, nýbrž spíše můj věčný odpor k příšerným ordinérnostem, však ty jistě chápeš… A tedy určitě také chápeš, že namísto toho lakonicky frázovitého pozvání odhodlal jsem se ku pozvání na prohlídku mojí chaloupky a jistě také chápeš, že nebylo ani zbla motivováno tím rozverným pnutím v úplně jiných oblastech těla, anóbrž touhou po stavebně-technické konzultaci problémů týkající se rekonstrukce staveb lidové architektury. Ale toto setkání dopadlo téměř tragicky, neboť Maruščina nervozita nabyla natolik kolosálních rozměrů, že jsem se se svým jednovětným monologem velmi zřídka kdy vklínil do jejích šedesáti osmi souvětných vsuvek. Ale světe a čtenáři, div se, po pěti hodinách jsem se dostal přece ke slovu a dokonce, ač přerušován, dokázali jsme si docela obstojně vyměnit svoje profesní i osobní životopisy.

A tím náhle vzedmula se ve mně neodvratná touha zatím nikterak konkrétně zamýšleným způsobem zpestřit její současný život již natolik ostrých hran zbavený. Jeho nevýrazná oblost mohla soupeřit pouze s těmi věstonickými křivkami, ale naději na vítězství měla pramalou. A jelikož moje naděje jevily se býti viditelnějšími, sebral jsem všechnu odvahu a řekl si: Stačí malý výlet…

VÝJEVY Z PŘÍRODY

Červencové odpoledne v českém ráji u rybníku Věžák… Skotačící děti i dospívající žákyně pohupující se v bocích pramálo ruší dvě osamělé duše sedící na samém vrcholku skalního bloku přímo nad rybníkem tyčícího se. Neříkají nic – vždyť proč chaoticky poskládanými písmeny v hrdle narušovat ševel vánku hladícího jehličí borovic, třpyt lehounkých vlnek mlžně zkreslujících obrysy líných kapříků a paprsky slunka tak laskavě pronikajícího do všech koutů srdečních zákoutí, aby vnukla našemu vědomí, že se zde ocitáme na samém pokraji totální psychické vyrovnanosti…

A tak večerní loučící objímání již nabralo rysy prvního nesměle kamarádského zamilování. V poslední době jsem si dost často stěžoval na jakousi dospělost, na podivnou neschopnost tak krásně probarveného milostného vzplanutí známého z těch šestnácti, sedmnácti let věku, kdy je do všech těchto barev přimíchána ještě krásná dávka platoničnosti. A ač to zní značně nebezpečně, najednou cosi takového počal jsem cítit. Ty náhlé bezdůvodné úsměvy, neustálé si přeříkávání všech vzájemných dialogů, euforické pohyby, neschopnost se jakkoli soustředit na reálnou skutečnost, neutuchající vidění její podoby před očima, bezděčné vyslovování jejího jména do polštáře před usnutím… To vše činící člověka nevýslovně šťastným…

A přibývala kvetoucí setkání, neustále více a více prodýchávaná pocity, o kterých nemělo cenu před nikým mluvit, neb by je stejně nemohl pochopit. A tak neustále hloub zasahujíce do svých tělesně-duševních schránek užívali jsme plně srpnových časů, kdy letní vlahé večery nedají spát ani mělce amerikofilním romantikům, natožpak nám – sprostě přírodním milovníkům. Stírají se hranice mezi dnem a nocí, tma zapaluje plameny těch nejhlubších tužeb hořících mezi mužem a ženou. A co bych ti, příteli, nalhával, byly to rozsáhlé požáry!…

Ani v nejmenším nehledím na nějaké šedivě rozumové hledisko neustále mi připomínající, jak dalece je vzdálena mojí představě budoucí životní partnerky, do jakých výšin ční naše společné odlišnosti a jak nemožné je směřovat k čemukoli, co by se od tak krásně nevázaného kamarádství nořilo kamsi hloub. Vždyť to přece nejsou důvody k tomu, aby byl umlčen čistý hlas srdce po dlouhé době zase tak zdravě tlukoucího. Vědomí toho, že něco jednou skončí, v nás přece nezahubí rozhodnutí s tím začít.

Jen mě trochu překvapilo, že to končí tak brzy. Bude se mi teď asi těžko osvětlovat, co se tedy stalo, jelikož já to vlastně sám nevím, ale přesto se o to, příteli, pokousám. I srpen, ač se to může zdát jakkoli neuvěřitelné, jednou skončí a nastane září-cí školní rok, s ním povinnosti matky dítka do školy vypravovat a její srdečně-citové útroby se musí přetransformovat. Moje krásná místnost za levou chlopní musí být přecejen o něco zmenšena ve prospěch synků, což chápu jako naprosto pochopitelné a tedy sebemenšího problému v tomto nevidím. Maruška však asi ano. Zřejmě chtějouc toto srdeční stěhování nějak přitlumit najednou počala býti až nepřirozeně vstřícnou, úsměvy náhle nabraly rysy již výše uvedené amerikofilní romantiky, snahy o nastolení i sebemenší originality najednou sklouzly do propasti naprosto všedních banalit zvící darů plyšových zviřátek. Ne, ještě znechucen neodcházej, příteli. Zamilovaná láska začala být najednou – ač patrně nevědomky – tak zřetelně projevována, že již dál nemohly trvat pocity vnitřní nevyslovitelnosti a tedy skutečné opravdovosti. A tak patrně díky tomu zemřel můj srdeční, sladce slepý náhled a na jeho místo si zákeřně sedl ten neblaze rozumový. Ten, který tak ostře vidí tu již dříve popsanou rozdílnost a naprostou nemožnost vzniku čehokoli dlouhodobějšího.

Ať už je to takhle či třeba jinak, ať už se mýlím či nikoli, jisté je, že se sedmnáctileté zamilování pomalu mění v podivně normální kamarádství, se vzpomínkou na nehorázně krásné letní večery tak upřímně objímané dvěma osamělými lidmi, jež v těch chvílích svou samotu zašlapali tak hluboko, kam ani krtkovo oko nepohlédne.

NEZNÁMÁ ZDRAVOTNÍ SESTŘIČKA KOŽNÍHO ODDĚLENÍ

(z cyklu Já a mé ženy)

Probuzen ráno o páté dle mého nekompromisního vnitřního budíka a obléknuv se vyrazil jsem do nevrle sychravého listopadového venku, na kterém tedy vůbec nebylo krásně. Ale mise byla důležitá a nesnesla odkladu, jelikož se netýkala jen mě… Stará tramvaj nevřele rachotící míjí výstavištní Pegas arénu, kdež se včera večer ukonal koncert německé hrubě naturalistické skupiny Rammstein, a vskutku, vypadala jako po boji neřkuli naturálním. Hromady pošlapaných kelímků od piva se válí přes papírové tácky se zbytky plnotučné hořčice a kečupu, který je za kečup považován pouze laikem. Zasvěcený fanoušek (to jako já) neomylně poznává, že je to lidská krev…

Před sedmou dorážím na fakultní Bůlovku, kde však mi asi dvacet minut trvá, než v celém komplexu nacházím kožní ambulanci. A to jsem se ptal a vyptával, což vůbec není postup typický pro mě – zeměpisně hrdého orientačníka, který se jinak neptá ani ve chvílích nejhorších zbloudění. Po předložení papírku je vcelku nesympatickou sestrou sděleno, že takhle od sedmi se to tu už dávno nedělá, paní doktor že tu není a ať si přijdu v jednu. Ale naštěstí můj smutný pohled dětsky nevinných oček (v kombinaci s rasantní výhružkou) a hlavně přítomnost druhé sestřičky neskonale sympatičtější celou situaci obrací do vidin veselosti a naděje. Mladá symplastická slečna sestřička zajímaje se o charakter vyšetření mi zjevně chce ochotně pomoci. Po zjištění onoho druhu zákroku se ani na chvilku nerozmýšlí a ihned se nabízí, že mi to udělá sama a s paní doktorkou, až přijde, už potom jen sepíšu kartu. Argumentovala tím, abych to už jako měl za sebou, abych se mohl jít už vyčůrat. (ranní oželení tohoto aktu bylo podmínkou zdárného vyšetření) Ale dobře jsem v jejích očích viděl touhu ošetřovat a odvětil jsem, že ani čůrat nepotřebuji (že s vyšetřením počítám a od soboty jsem již ničeho nevypil…), ale že chci být od ní ošetřen také velmi toužebně. Roli sehrál i fakt představy si paní doktorky slíbeně později přijďoucí, že dovico to bude za rachomejtli.

Tak jsem položil své atraktivně vyzáblé tělo na ordinační lůžko se spuštěnými nejen kalhotami. A protože na papírku bylo doporučeno úplně komplexní vyšetření na všechno, sestřička již má připravenu ne jednu, nýbrž šest odebíracích tyčinek… Aktivně jsem splnil její příkazy, týkající se obnažení nejen textilních svršků, ale i anatomická zákoutí, které vyjma těch nejintimnějších chvil bývají striktně utajeny. No a potom již přicházejí tyčinky. První čtyři nebyly ani tak nepříjemné, protože to byly opravdu jen takové tyčinky. Ale pátá se zvětšila již na tyčku a zároveň s ní se i úměrně zvětšila potřeba hloubky aplikace… Naštěstí mě slečna svým přívětivým chováním od pocitu bolesti a nepříjemnosti odvrátila s přepůvabným přehledem. Při pohledu na šestou tyč se o mě pokusily mdloby a naději jsem vkládal pouze v to, že se budu dívat na ten nebesky vykroužený obličej doplněný brýlkami, jež mají jenom skla bez obrouček, které mně osobně navozují pocit naprosté estetické ukojenosti. A pod nimi očka blankytná zvící perutěk třpytivých ledňáčků, kteří zalétávají nad vody blonďatých vlasů nijak neupravovaných, toliko vzadu sepnutých sametovou stužkou, od které se široširý tok mění ve vodopád padající až dolů k pasu. Ano, moc mi pomohl pohled na tento zlatavý třpyt způsobující tání na jejím sněhobílém plášti, který byl doplněn nebeskou modří na ramínkách, která už jen něžně dokončovala čistoskvoucí křivky celého těla, jež jsem si barvitě představoval neobtěžkané žádným sněhem ani nebem... A navíc tentokrát s tloušťkou tyčky úměrně klesla potřebná hloubka aplikace…

Nakonec tedy příjemně naladěn z celkového průběhu vyšetření sedl jsem si na chodbu, kde jsem měl počkat na paní doktorku. Venku za oknem déšť poletující v záchvěvech studeného větru a kapky skapávající z podzimně obnažených stromů, to vše působilo tak chladně a neútulně…, že právě paní doktorka rachomejtle dorazila. Rachomejtle........byla asi v mém věku a ještě krásnější než slečna sestřička… Tedy se ve mně vzepjala touha něžných úplňků, ale na moji žádost o opětovné vyšetření již nebylo reflektováno. Byla sepsána karta a předán lísteček s termínem zastavení se pro výsledky…

Tak tedy skončila mise, která ve mně v počátcích vzbuzovala nebetyčné obavy, však nakonec která se proměnila v laskavý příběh, který ti můžu vyprávět zde na tomto místě, v  rámci tohoto cyklu.

(z cyklu mikrobásní)

O Františku Nepilovi

František Nepil...

...ale já jo.

Koniec ukážky

Table of Contents

Miloňův kratochvilný kalendář

Copyright

Úvodem – několik slov o autorovi

Předmluva – levidla českého pravopisu

Motto:

ALENKA

MARICHEN

NEZNÁMÁ ZDRAVOTNÍ SESTŘIČKA KOŽNÍHO ODDĚLENÍ

O Františku Nepilovi

MŮJ PRVNÍ ZÁŽITEK S PROSTĚTUTKOU

HANIČKA ZE ZOO DVŮR KRÁLOVÉ

ŽÁN EFEL A MÜLLAN ÖLLMANN

STVOŘENÍ SVĚTA A ZÁNIK LIDSTVA

Moje první homosexuální zkušenost

Jak Miloň v chaloupce na samotě příliš o samotě bydlel

MARTINKA

SEN O JACHTAŘCE LENCE ŠMÍDOVÉ

JAK PŘEVOZNÍK GRÁBNER PŘESVĚDČIL BOHA O JEHO NEEXISTENCI

Miloňův kratochvilný kalendář