Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

BB Easton: Rocker

Vydání první

Copyright © 2018 by BB Easton

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2390. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Star vydaného v roce 2018

Český překlad © 2020 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Photography and Design by BB Easton

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1463-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1464-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

B B Easton

ROCKER

POZNÁMKA AUTORKY

ROCKER je dílo kreativní literatury faktu, založené na postavách a událostech představených v memoárech BB Eastonové 44 kapitol o 4 mužích. Prostředí a mnohé situace zobrazené v této knize sice věrně odpovídají životu, ale fyzické vlastnosti a jména všech postav kromě BB byly pozměněny za účelem ochrany identity všech zúčastněných.

Vzhledem k nadměrné vulgaritě, mírnému násilí, explicitně sexuálnímu obsahu a tématům užívání drog mladistvými a kriminality mladistvých není tato kniha určena osobám mladším osmnácti let – a patrně by se před nimi měla úplně schovat.

Tuhle knížku věnuju klukovi,

který se mnou jednal jako s princeznou natolik,

až jsem už nikdy potom nechodila se žádným žabákem.

Děkuju ti, Hansi.

Tvoje láska mě vysvobodila ze zakletí.

ÚVOD

Lidé se mě ptávají, kolik z mých příběhů je pravda a jak moc jsem si toho vymyslela. Je těžké na tuhle otázku odpovědět, protože každá scéna vychází z něčeho, co se doopravdy stalo. Totožnost postav byla změněna a změnila jsem i časovou osu nebo situační detaily tak, aby zapadaly do toku vyprávění, ale základní body zápletky skoro vždy vycházejí ze skutečných událostí.

To platí, i když některé knihy jsou nakonec pravdivější než jiné. Tenhle příběh, jejž vám budu vyprávět, je to nejpravdivější, co jsem kdy napsala. Jak se ze mě hrnul, přišla jsem na to, že můj vztah s Hansem byl tak přehnaně romantický, tak fantastický, tak napínavý, až už jednoduše nezbylo mnoho místa pro přehánění. Je to moderní pohádka, plná lásky na první pohled a rozlehlých hradů a vzdálených zemí a čarodějnic a kouzelníků. Jenže v mé pohádce je princ tetovaný basák, princezna nosí vojenská bagančata a „žili spolu šťastně až navěky“ je kdeco, jen ne předvídatelné.

Vítejte v mé romanci ze života s rockovou hvězdou. Bavte se!

ČÁST I.

1

Červenec 1999

Byla to nejlepší chvíle všech dob; byla to nejhorší kocovina všech dob.

Probudila jsem se s nevolností od žaludku a zmatená v šeříkově zbarveném pokoji, polepeném odlupujícími se samolepkami postaviček z animovaného seriálu My Little Pony. Polední slunce pronikalo zataženými žaluziemi, palčivé a nezvané. Povlečení dotýkající se mé obnažené pokožky škrábalo. Dusilo. A v ústech jsem měla chuť, která připomínala pivní láhev, používanou místo popelníku.

Fuj.

Hledala jsem v alkoholem otupělém mozku nápovědi, jež by mi snad pomohly vysvětlit, proč se probouzím v magické zemi jménem Equestria. Na hladinu začaly vyplouvat obrazy z předchozí noci, zrnité a neuspořádané. Bylo to jako listovat rozdrbanou hromádkou polaroidových fotek pořízených během domácího mejdanu – jeden obrázek za druhým, na všech puberťáci s černou rtěnkou a v černé kožence, zmítající se ve tmě. Domácí mejdan. Gotholka, moje kamarádka ze školy, zavěšená na paži domácího – vychrtlého debila podobného postavičce Lorda Licorice z animovaného filmu Candy Land jménem Steven. Soudek piva v kuchyni. Heavymetalová kapela vyhrávající v obývacím pokoji. Jmenovali se Phantom něco. Phantom Limb? A byl tam jeden kluk. Vysoký kluk s rozcuchanými černými vlasy a vytetovaným rukávem hororových výjevů.

Jediný kluk, co na sobě neměl koženku ani rtěnku.

Basák.

Srdce mi poskočilo při vzpomínce, jak zareagoval, když jsem ho narazila na soudek.

„Hele, Zvonilko. Jdeš někam?“

Když se na mě ten obří, na pohled strašidelný blbec z výšky usmál, bylo to, jako by někdo přepnul vypínačem celé jeho vystupování. Temná tvář se mu rozzářila. V očích mu zajiskřilo nějaké nevysvětlitelné poznání a drsný zevnějšek prorazily dva kouzelné dolíčky v tvářích. Díval se na mě, jako by mě hledal.

Ještě než jsem se stihla omluvit za naši srážku, basák se jen zasmál a zastrčil si mě pod paži. Cvak. Připadala jsem si jako dílek skládačky. Pak mě nakormidloval do obývacího pokoje a posadil si mě na klín. A tak jsme strávili zbytek večera. Dva šťastní rockeři, ztroskotaní uprostřed gotického moře.

„Jakpak se jmenuješ, Zvonilko?“

Ďábel se na mě culil s dolíčky v tvářích a já vnímala, že mi taky nonšalantně a zvolna krouží palcem po stehně.

„BB,“ zasípěla jsem. Odkašlala jsem si a zkusila to znova, přičemž jsem se přiměla dívat do jeho tmavě šedých očí. „Já jsem BB… Ahoj.“

„Takže Čmeláčku, pročpak sis šla pro pivo sama?“

Usmála jsem se a obrátila oči v sloup. „No, kdo jinej by mi…“

„Já,“ přerušil mě s úsměvem od ucha k uchu. „Od teďka ti asi budu nosit pití pořád.“

Zafuněla jsem, snažila se zůstat nad věcí a řekla jsem: „Ani nevím, kdo jsi.“

Pan Vysoký, Tmavý a Tetovaný se na mě zářivě usmál. Bílé zuby se zatřpytily. Dolíčky se prohloubily. Můj pulz se raketově zrychlil a dlaně se mi zpotily.

„Já jsem Hans,“ oznámil bez jediného střípku namyšlenosti. „Jsem basák.“

Hansovy ruce se ode mě neodtrhly po celý večer – ne že by mi to vadilo. To, jak se mě dotýkal, jak se na mě díval, jak na mě mluvil, to se nepodobalo klukovi, který se mi snaží dostat do kalhotek; podobalo se to klukovi, který už se mi do kalhotek dostal… a seznámil se s mými rodiči.

Zadívala jsem se do očí Cloverovi, fialovému poníkovi s napůl odloupnutou růžovou hřívou, a v duchu jsem si říkala: Takhle asi bylo Popelce ráno po plese. Jenže já nemám ani skleněný střevíček na důkaz, že to bylo skutečné. A taky jsem si celkem jistá, že Popelka neměla takovou kocovinu.

Clover na mě upíral smutné koňské oči. Litovala jsem, že se nemůže odloupnout celý od stěny a dojít mi kurva pro advil. V hlavě mi dunělo.

Zasténala jsem, přitáhla si polyesterovou prošívanou deku potištěnou poníky až k bradě a převalila se.

Na čísi tělo.

Zaječela jsem a hrabala se pryč, přičemž jsem si trošičku opožděně uvědomila, že když leží na jednolůžku dva lidé, nesmí se couvat. Jakmile jsem ucítila, že přepadávám přes okraj, chytla jsem se toho prvního, co mi přišlo pod ruku.

Byla to paže. A pokrývaly ji výjevy ze zlých snů. Hellraiser a Jason a Freddy a Pennywise se na mě šklebili, zatímco jsem se sápala po jejich obličejích a snažila se nespadnout přes palubu.

Paže se ohnula a ucukla přede mnou, ale já se držela jako o život. Pohyb mě vytáhl zpátky na postel, kde jsem střemhlav a s plesknutím přistála obličejem na nahé hrudi mého nečekaného spolubydlícího.

Smích, hluboký, a přesto klukovský, mi zavibroval pod tváří.

„Tys mě pekelně vyděsila!“ chechtala se bestie, objímala mě tetovanou paží kolem ramen a přitahovala si mě blíž. To gesto a teplo jeho těla mi proměnilo vnitřnosti v rosol.

„Tys pekelně vyděsil mě!“ hihňala jsem se a plácala ho po hrudi. Chtělo se mi posadit a prohlédnout si ho, ujistit se, že je skutečný, položit mu milion otázek ohledně toho, co se dělo v noci, ale nešlo to. Zatím ještě ne.

Nejdřív jsem potřebovala, aby mě objímal.

Málem jsem předla, jak jsem se k němu tulila a přehodila mu pravou paži přes nahý trup. Uplynuly skoro tři měsíce, co se mé prsty naposled dotkly těla nějakého chlapa, co jsem cítila stoupání a klesání jeho hrudi pod svou tváří. Tak dlouho jsem nepostrádala mazlení s klukem už od… druhého stupně? Prvního stupně základky?

Pokud moje paměť sahala, vždycky jsem měla nějakého kluka. Kluci mi poskytovali dvě věci, které jsem měla ze všeho nejradši: pozornost a náklonnost. Doma jsem byla zahrnutá obojím, jelikož jsem byla jedináček dvou milujících hipíků. Jenže když jsem nebyla doma, museli zaskakovat kluci.

Kluci, kluci, kluci.

Samozřejmě, jako je tomu s každou drogou, cena stále stoupala. Zpočátku jsem platila za mazlení polibky, nakouknutím pod sukni. Později se upřednostněným platidlem stalo mé tělo, ale dealeři přijímali také krev a slzy. Když přišly hubené časy, nabízela jsem zástavy vyříznuté z vlastního srdce, dárkově zabalené cáry duše. Cokoli, jen aby se přítok lásky a náklonnosti nezastavil.

Toho roku v květnu jsem zaplatila dokonce i třemi zlomenými žebry a proděravěnou plící.

Nepřešlo mě to.

Vdechovala jsem a vychutnávala jeho mužný pach – cigaretový kouř a pot. Vůně rokenrolu.

Zmozolnatělé prsty basáka mi přejížděly nahoru a dolů po odhalené paži a nechávaly po sobě husí kůži. Ranní strniště dospělého chlapa mě škráblo na čele. A rovnoměrné bušení srdce, které mi připadalo, jako bych ho už znala, mi dunělo pod tváří.

Kocovina volovina.

Byla jsem sjetá blahem až na půdu.

Usmívala jsem se do jeho hrudi – a přejížděla pohledem pahorky a údolí jeho břišáků, jež vykukovaly zpod přikrývky – a nemohla jsem uvěřit, že je to ten samý chlap, který mi včera večer naháněl strach. Vypadal sice jako metr osmdesát tetovaného heavymetalového šílenství s piercingy, ale byl to stoprocentní přítulný králíček.

Vzdychla jsem a konečně se přinutila posadit. Obr na mě zíral něžnýma očima barvy džínoviny, orámovanýma řasami tak hustými a černými, až vypadaly jako oční linky, a srdce se mi zatetelilo. Ty oči a ta ústa – úzká a sevřená, jako by se nalézala na prahu úšklebku nebo polibku – byly v rozporu s jeho jinak strohým vzezřením. Zvlášť v denním světle.

Hans byl kurva roztomilý.

Hans.

Nesmím zapomenout zeptat se na jeho příjmení… a telefonní číslo… a kolik chce mít dětí, než odejdu.

Dětí. A sakra. Jestlipak jsme…

Podívala jsem se po sobě a provedla v duchu rychlé hodnocení.

Oblečení?

Pořád na sobě.

Vzpomínky na noční šukačku?

Žádné.

Rozbolavělá vagina od toho, co tomuhle frajerovi podle všeho pánbůh nadělil?

Kdepak. Nic.

Kruci.

„Co tu děláš?“ zeptala jsem se, usmála se ještě víc a snažila se nemyslet na tu nestvůru z bažin postiženou kocovinou, které jsem se nejspíš podobala.

„Já jsem spal – dokud mi někdo nezasek do ruky pařáty, kurva.“ Hans se podíval na svůj biceps. „Divím se, že mi neteče krev.“

Zasmála jsem se. „Víš, na to, že máš na ruce vytetovanýho Freddyho Kruegera, jsi celkem fňukna.“

„Myslel jsem, že na mě útočí Freddy Krueger,“ škádlil mě Hans, převalil se na bok a podepřel si hlavu rukou. „Počká, až usneš, vždyť víš.“

Dolní polovinu Hanse zakrývala ta nejvíc holčičí deka na světě, ale horní polovina…

Slint.

Jak jsem se snažila vrátit pohledem k jeho obličeji, něčeho jsem si všimla.

„Co to je?“ sáhla jsem po netetované Hansově paži.

Hans mi podal levou paži a vypadal přitom stejně zvědavě jako já. Na vnitřní straně předloktí měl načmárané řádky slov modrým inkoustem.

Spolu jsme je mlčky četli.

Povím ti, když letí po nebi,

kam míří spadlé hvězdy, když opustí noc.

Vím, jak se infračerveně tetelí.

Vím to, protože jedna mi přistála v posteli.

Hans ke mně vzhlédl s plachým úsměvem a pokrčil rameny. „Nejspíš jsem to napsal, když jsi včera večer usnula.“

Nejspíš jsem to napsal, když jsi včera večer usnula?

Nejspíš jsem to napsal, když jsi včera večer usnula?

Znamená to: Nejspíš jsem to napsal o tobě, když jsi včera večer usnula? Napsal o mně Hans Kdovíjak-se-jmenuje-příjmením kurva píseň? Milujeme se? Máme si nechat udělat stejné tetování hned, nebo až po svatbě?

A sakra. Dívá se na tebe. Řekni něco, BB. Tvůj budoucí manžel je z tebe nesvůj!

„Takže tohle je tvoje postel?“

Pěkně. To vůbec nezní trapně.

„No, spím tady skoro každý víkend, takže…“

Rozhlédla jsem se po zařízení a pochvalně kývla. „Líbí se mi, jak sis to tady zařídil.“

Hans se rozesmál a posadil se zády k čelu postele z vyběleného dřeva. I když seděl, sahaly mu nohy skoro až k dolnímu konci jednolůžka. Vůbec jsem netušila, jak mohl spát celou noc stočený do klubíčka vedle mě na té mrňavé matraci.

Hans si založil paže pokryté obrázky na hrudi. „Hele, nekritizuj. Poníkomilci jsou taky lidi, víš.“

Zahihňala jsem se a obrátila oči v sloup. „Tak jo. Když jsi takový poníkomilec, řekni jméno jedné postavičky z My Little Pony.“

Hans se rozhlédl po místnosti a pak se na mě zase zaculil. „Třepepinďa.“

Vybuchla jsem nečekaným smíchem.

„Jiskrošourek.“

Smála jsem se ještě víc.

„Třpytipéro?“

„Oni nemají koule,“ – chechtala jsem se – „ani pindíky. Jsou to holky!“

Hans se smál, zatímco jsem si otírala slzy okrajem svého ustřiženého trička Black Flag. „Tak jo, fajn. Dostalas mě,“ řekl. „Není to moje postel.“

„Komu patří?“ škytala jsem.

„Stevenově dceři. Spí tu jen párkrát do měsíce, ale když tu není, bere si sem Steven Victorii.“

Mlhavě jsem si vzpomínala, jak jsem se ptala Gotholky poté, co mi Hans dolil do plastového pohárku o jednou víc, než měl, kde bych se mohla vyspat. Opilou mě kormidlovala chodbou k místnosti, kterou nazývala „Maddiin pokoj“. Maddie byla nejspíš čtyřletá nadšená fanynka poníků. Záhada vyřešena.

„Jak dlouho jste se Stevenem kamarádi?“

A co je důležitější, proč? Ten kluk je debilní slizoun. Nevím, co na něm sakra Gotholka vidí.

„Já se vlastně kamarádím s Victorií. Chodili jsme spolu na Central High, dokud vloni nepřestoupila na East Atlanta.“

Sakra. Vůbec jsem netušila, že Gotholka má i jiné kamarády. Zvlášť ne takhle sexy. Ta mrcha to přede mnou tajila.

„Ježíši. Tys chodil na Central? A nezavřeli tě? To je působivý. Víš, co se o tý škole říká. Neodmaturuješ…“

„… dokud nejsi v podmínce.“ Hans cukl jedním obočím.

„Jo.“ Usmála jsem se. „Tak kdy tě pustili?“ Okamžitě jsem té otázky litovala.

Hans měl na bradě stín rašících vousů, celou paži potetovanou a moc pěkné tělo dospělého muže. V žádném případě nemohl být spolužákem Gotholky. Ta byla stejně stará jako já, a tomuhle klukovi muselo být dvacet až pětadvacet. Co jestli měl nějakou poruchu učení a trvalo mu třeba o sedm let déle, než…

„V květnu.“

[Vložte zvukový efekt poškrábané gramofonové desky.]

„Jakože letos v květnu?“ zeptala jsem se hlasem o oktávu vyšším než obvykle.

Hans se usmál a podezíravě se na mě zadíval. „Jooo… Proč?“

„Promiň!“ zvedla jsem ruce na obranu. „Jen jsem myslela, že je ti jakože… pětatřicet.“

Hans se zasmál. „Jo, to slyším často.“

„Tak kolik ti je?“

„Osmnáct.“ Hans potřásl hlavou. „Ne, počkat, devatenáct. Promiň, narozeniny jsem měl minulej měsíc. Pořád zapomínám.“ Usmál se a pokrčil rameny způsobem, který ve mně budil touhu štípnout ho do zarostlých, ostře tesaných tváří.

„Já maturovala v květnu a taky jsem měla narozeniny v červnu!“ zakvičela jsem. „Vole, to je šílený! Ale je mi teprve sedmnáct. Maturovala jsem o rok dřív.“

„No sakra!“ Hans luskl prsty ve vzduchu a posadil se zpříma. „Ty musíš být ta holka, o který Victoria mluvila. Říkala, že jedna její kamarádka z East Atlanta měla před závěrečnejma písemkama ošklivou bouračku, ale stejně se jí povedlo odmaturovat o rok dřív s vyznamenáním a tak.“ Hans šmejdil očima po mém neupraveném těle. Věděla jsem, že hledá stopy zranění, ale pod jeho soustředěným pohledem mi i tak metali motýli v břiše kozelce. „Už je to dobrý?“

Zamyslela jsem se nad tím. Je to dobré? Fyzicky se mi žebra zahojila. Emocionálně jsem se smířila s tím, že Harley – ten sráč, můj bývalý přítel, co seděl za volantem – je sračka a podvodník, kterého jsem vlastně nikdy nemilovala. A psychologicky jsem se smiřovala s faktem, že Knightovi, kterého jsem skutečně milovala, je patrně líp v armádě než tady, kde vyvolává rvačky v barech a vytlačuje mě a mého přítele ze silnice. Takže…

„Jo,“ usmála jsem se. „Je.“

Tentokrát Hans můj úsměv neopětoval. „A co ten kluk, se kterým jsi byla?“

Harley. Ten hajzl. Vzpomněla jsem si na štěněcí oči, které na mě upíral, když ho policajti odváděli z nemocnice, ruce spoutané před tělem kvůli sádře na levé paži. Ukázalo se, že ten debil byl v podmínce za krádež auta, takže když ho našli na místě nehody s kufrem plným ilegálních střelných zbraní, lahvičkou LSD a nezletilou ženou, kterou unesl s namířenou pistolí, nebyl z toho zákon nijak nadšený.

Zafuněla jsem a obrátila oči v sloup. „Zůstane naživu.“

Hans na mě zíral s nevyzpytatelným výrazem. Trvalo to jen pár vteřin, ale připomnělo mi to, proč ve mně včera večer budil takový strach. Když se Hans neusmíval, vypadal kurva strašidelně. Husté tmavé obočí, jedno proťaté stříbrným barbellem, mu stínilo oči barvy bouře. Černé vlasy se divoce ježily na všechny strany. A ta pevná zarostlá čelist se napjala, když Hans sevřel svá už tak úzká ústa ještě pevněji. Některé ženské mají to, čemu se říká „obličej odpočívající mrchy“. Hans měl „obličej odpočívajícího zloducha“.

Pak to zmizelo.

Úsměv se mu vrátil, rozjasnil mu rysy a on prostě odpověděl: „To je dobře.“

Na ta slova Hans odhodil deku s fialovými poníky a vylezl z postele. Jeho vypracované tělo vyniklo naplno, když se otočil a tyčil se nade mnou, oděný jen černými boxerkami potištěnými malými žlutými banány.

Civěla jsem na něj. Nemohla jsem si pomoct. Bylo prostě moc na co se dívat. Tělo měl jako dlouhé, štíhlé, skvěle tesané umělecké dílo. Doslova. Jednu paži pokrývalo černošedé tetování, druhou ručně psané verše o padajících hvězdách, které přepadly postel.

Bylo toho na mě moc. Musela jsem se násilím přinutit odvrátit pohled od banánového potisku a navázat oční kontakt.

Chválabohu si Hans zřejmě nebyl vůbec vědom, jak na mě působí. Jenom ukázal rozcuchanou hlavou směrem ke dveřím a řekl: „Nechceš se nasnídat? Já kurva umírám hlady.“

Nebyla jsem velký jedlík – anorexie a tak dále – ale kdovíproč jsem najednou dostala strašnou chuť na banán.

„Jasně,“ zašvitořila jsem. „Akorát mi dej deset minut.“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

POZNÁMKA AUTORKY

Věnování

ÚVOD

ČÁST I.

1