Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Alissa Johnson: McAlistairovo štěstí

Vydání první

Copyright © 2009 by Alissa Johnson

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2389. publikaci

Přeloženo z anglického originálu McAlistair’s Fortune

Český překlad © 2020 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1460-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1461-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Alissa Johnson

McAlistairovo štěstí

Kapitola 1

Slečna Evie Coleová už před drahnou dobou dospěla k názoru, že – na rozdíl od obecně sdíleného přesvědčení – nevědomost žádné výhody nepřináší. Koneckonců, svět je plný těch, co nic nevědí.

Jako mladá žena, kterou nikdo, kdo ji dobře znal, rozhodně nemohl obvinit z nevědomosti, byla navíc dokonale spokojená. Evie věděla vždycky všechno.

Tím si byla naprosto jistá.

Zajistit si to chtěla také zrovna teď, když se krčila před tlustými dřevěnými dveřmi knihovny na Haldon Hallu, balancovala váhu na své zdravé noze a jedním hnědým okem nakukovala skrz klíčovou dírku. Nejspíš by si měla připadat trošku provinile, že tajně naslouchá soukromému rozhovoru, ale protože zjistila, že předmětem onoho rozhovoru je právě ona sama, víc než vinu cítila zaujetí, pobavení a také nemalý díl zlosti, že se objevila na scéně příliš pozdě.

Jedno však pochopila hned. Její teta, ovdovělá lady Thurstonová, a dva rodinní přátelé, pan William Fletcher a paní Mary Summersová, se shromáždili na opačné straně oněch milých starých dveří a dohadovali se, jak to nejlépe zaonačit a najít té paličaté Evie Coleové manžela.

Bylo to téměř stejně zábavné jako urážlivé. Téměř.

Pan Fletcher, uvelebený na malé pohovce uprostřed místnosti, se naklonil dopředu a s velkou přesvědčivostí prohlásil:

„Může snad být lepší způsob, jak získat srdce dámy, než ji zachránit před jistým nebezpečím? Mohl bych nechat napsat výhružný dopis a příští týden ho Evie poslat z Londýna. A další den bych sem mohl nahnat toho jejího mládence, aby ji chránil. Je to rychlé, jednoduché a účinné.“

Lady Thurstonová, na niž očividně nezapůsobil ani plán pana Fletchera, ani jeho přesvědčivost, nalila do šálku s čajem důkladnou dávku mléka a nevzrušeně ho podala paní Summersové.

„To nikdy nemůže fungovat, Williame.“

Zabořil svou sporou postavu zpátky do polstrování.

„Máte tedy lepší plán?“

„Plán, jakkoliv s ním nesouhlasím, není ten problém.“ Nalila si šálek pro sebe. „Problémem je sám jeho cíl – toho nelze dosáhnout.“

„Nemůžete někoho přimět, aby se zamiloval,“ připomněla paní Summersová a napřímila vyzáblá ramena.

„A tyhle dva už vůbec ne,“ dodala lady Thurstonová. „Nejsem ani přesvědčená, že by se k sobě mohli hodit. A navíc Evie dala kategoricky najevo, že se vdávat nehodlá.“

„To naprosto odmítám přijmout.“ Pan Fletcher si projel rukou to, co zbývalo z jeho vlasů. „Dal jsem slib člověku na smrtelné posteli.“

Paní Summersová na něj vrhla soucitný pohled. „Do toho slibu jste byl vmanévrován mužem, který by vás – kdyby byl ještě naživu – jako první pokáral, že to dohazování berete až příliš vážně. Nebohý vévoda z Rockefortu byl rozumný muž, i přes tu svoji zálibu v žertování. Velmi pochybuju, že by očekával, že se vám podaří udat všech pět dětí.“

„Netvářila jste se tak odmítavě, když šlo o to, abychom provdali vaši Sophii. A vy také ne,“ dodal a obrátil se na lady Thurstonovou, „když šlo o Whita a Mirabelle.“

„Ano, jenže to byla Sophie, Whit a Mirabelle,“ odpověděla lady Thurstonová nevzrušeně. „A ne Evie.“

„Nicméně slib jsem jednou dal a také ho míním dodržet.“ Pan Fletcher odolával následnému tichu po úctyhodných třicet vteřin – podle Evie šlo o působivou ukázku statečnosti. Tomuto vědoucnému tichu neocenitelné lady Thurstonové bývala často vystavena sama, a vždycky to bylo nesmírně znervózňující.

„Přinejmenším se vynasnažím,“ dodal pan Fletcher konečně.

Lady Thurstonová delikátně pokrčila rameny. „Když tedy myslíte, že musíte.“

„Ano. Začal bych…“

Evie už neměla přesně zjistit, čím by pan Fletcher hodlal začít, protože zvuk smíchu a blížící se kroky si vyžádaly její okamžitý ústup do malého salonku naproti přes chodbu. Nebylo jisté, že by to na ni narušitel v podobě členů služebnictva vyzvonil, ale bylo lepší nepokoušet osud.

Nevadí, tak jako tak byla svědkem nejzajímavější části rozhovoru, nebo z něj alespoň vyslechla dost, aby mohla být přesvědčená, že opět všechno ví.

Když Evie vyklouzla bočními dveřmi ze salonku, lady Thurstonová s paní Summersovou dále trpělivě naslouchaly panu Fletcherovi, který jim opět hodlal nastínit svůj plán.

Lady Thurstonová si uhladila bledě zelené hedvábí svých šatů. Ti, kdo ji dobře neznali, často tuto drobnou ženu s jemným hlasem a kulatými růžovými tvářemi pokládali za vlídnou osobu, která potřebuje trochu opečovávat.

Byl to mylný dojem, jenž však u nikoho nepřetrval dlouho.

„Váš plán je poměrně… podrobný,“ podotkla, když William skončil. „Naneštěstí je však také špatně koncipovaný. Takový plán by vedl jedině k tomu, že by se Evie vyděsila. To já nedovolím. A nesouhlasím s tím, aby se zneužilo její práce pro týrané ženy jako základ pro vaše falešné hrozby. Příliš se to blíží pravdě.“

„Ale…“

„Lady Thurstonová má pravdu,“ vložila se do hovoru paní Summersová. „Výsledkem její práce je, že Evie čelí velice reálnému nebezpečí. Přidávat ještě vymyšlené hrozby by byla nehoráznost.“

William zbledl. „Nehoráznost je snad přece jen trochu…“

„Vyprávěla jsem vám, co se stalo loni v létě paní Kirklandové?“ otázala se lady Thurstonová a obrátila se na paní Summersovou.

Paní Summersová lítostivě přikývla. „Napadla ji žena, které hodlala pomoct. A hned den nato jí vypálili dům až do základů. Měla štěstí, že tak tak unikla.“

Paní Summersová si usrkla ze svého čaje. „Úřady to označily za nešťastnou náhodu.“

Lady Thurstonová si velice noblesně odfrkla. „Hanebnost.“

„To je velice nešťastné,“ pokusil se znovu William. „Ale já přece nepůjdu nic podpalovat nebo…“

Paní Summersová zavrtěla hlavou. „Není to dobrý nápad, Williame. Nejenže váš plán zachází příliš daleko, ale sama jeho strategie je chybná. Aby trik fungoval, Evie musí hrozbě uvěřit. A pokud v ni uvěří, bude jí natolik zaujatá, že nebude vnímat pozornost mladého muže. Žádná rozumná mladá žena by nemyslela na lásku, když je její život v ohrožení.“

„Sophie na ni myslela,“ připomněl rychle, ačkoliv ho samotného překvapilo, že byl schopen ze sebe vůbec něco vypravit.

Paní Summersová uvážlivě našpulila rty. „To je pravda, jenže Sophie, ačkoliv ji mám skutečně velice ráda, nepatří právě k nejrozumnějším ženám.“

Lady Thurstonová s potěšením souhlasně přikývla.

William se zachmuřil. „A jste si naprosto jisté, že Evie je rozumná mladá žena?“

„Ano,“ odpověděly obě ženy jednohlasně.

„Hrome.“ Ještě chvíli se mračil, pak si povzdechl a pozvedl svůj šálek s čajem. „No, pořád si myslím, že to byl dobrý nápad.“

Paní Summersová se na starého přítele usmála láskyplně, byť poněkud z vysoka. „Neobyčejně dobrý. Ale teď budete muset vymyslet něco jiného.“

Kapitola 2

O dva týdny později

Bylo možné si představit, že před deseti lety by se pan James McAlistair hlasitě rozesmál nad představou, že by se někdy zamiloval. Ovšem mnohem pravděpodobněji by pouze povytáhl koutek úst v onom druhu nevzrušeného a záhadného výrazu, jaký dokáže úspěšně napodobit pouze hlubokomyslný básník nebo zkušený zabiják.

Kdokoliv by se teď na něj podíval, jak stojí na pozemcích Haldon Hallu s temným, neproniknutelným pohledem a s vytáhlou postavou, připomínající štíhlými svaly pantera, by si ho jen těžko mohl splést s prvně jmenovaným.

Což by byla škoda.

Protože ať už by jeho reakce před deseti lety byla taková či onaká, pravda totiž je, že se McAlistair skutečně zamiloval. A zamilovaný muž vždycky může využít daru poezie.

Zejména pokud ho tíží hříchy zabijáka.

Když na tyto hříchy nyní pomyslel, nadzvedl ramena ve vzácném, i když sotva postřehnutelném projevu nervozity.

Vůbec by tady neměl být.

Ovšem vzhledem k tomu, že Evie Coleové hrozilo nebezpečí, dost dobře nikde jinde být nemohl. Pohledem propátrával louku, rozkládající se před ním, a rozvažoval předem každý svůj krok. „Jednej rychle, ať pak máš dost času toho litovat,“ říkávala mu často jeho drahá zesnulá matka, která nepochybně měla mnoho důvodů něčeho litovat. Zajímavá rada od ženy, jež porodila šest nemanželských dětí.

Potichu vykročil kupředu a v podvečerním světle se držel dlouhých stínů. Byl to víc zvyk než nutnost. Už předem prozkoumal půdu i les v bezprostředním okolí domu, zda tam nečíhá nějaký vetřelec. Všechno bylo, jak má být, a on věděl, jak by to přesně mělo být. Koneckonců, tyto lesy byly už po dlouhá léta jeho skromným příbytkem. Byla to dlouhá léta strádání a samoty – ve snaze odčinit nebo snad pouze zapomenout na tíživé břemeno svých vzpomínek.

Pokud by bylo na něm, les by zůstal jeho domovem i nadále, ale William Fletcher, jeho někdejší zaměstnavatel a současná osina v zadku, ho v posledních několika měsících neustále nutil vrátit se do běžného světa.

McAlistair částečně kapituloval – opustil starou polozapomenutou loveckou boudu, kterou používal za špatného počasí, a koupil si stejně starý, ale přece jen méně zastrčený srub těsně vedle haldonského panství. Aspoň konečně využil peníze, které získal od ministerstva války. Peníze, o nichž si myslel, že se jich nikdy nedotkne. Skříň měl plnou šatů vhodných pro gentlemana. Vlastnil i pěknou šedivou klisnu, kterou právě zavedl do haldonských stájí. Ale tyto požitky byly nejzazší mezí, po niž se byl ochoten odvážit do společenské sféry. Přál si, ať ho nechají na pokoji, žít si podle svého. A to také bude… Jakmile vyřeší tuto záležitost s Evie.

Aby se vyhnul otravnému zvyku být při vstupu ohlášen a přeskočil nepříjemnou formalitu s klepáním, vstoupil do Haldon Hallu zřídka užívaným zadním vchodem. Musel přitom samozřejmě vypáčit zámek – pouhý drobný detail, vzhledem k povaze jeho návštěvy nikoliv neočekávaný. Whittaker Cole, hrabě z Thurstonu, nebyl žádný blázen, a když se jednalo o bezpečnost jeho rodiny, nehodlal nic riskovat.

Jakmile se ocitl uvnitř, rychle střelil pohledem ke stropu, odkud z horní pracovny pronikal Whitův tlumený hlas. Zvuk se přibližoval a vzdaloval, jak se McAlistair pohyboval točitými chodbami a schodišti Haldon Hallu. Sem tam musel udělat odbočku, aby se vyhnul služebnictvu. Postupoval s tichou účinností, životně důležitým talentem své předchozí kariéry.

K otevřeným dveřím pracovny se mu podařilo dorazit, aniž by ho někdo zpozoroval – o tom si hodlal s Whitem promluvit později. Potichu vklouzl dovnitř a zaujal pozici v temném koutě u skříně s knihami.

Právě zde probíhala hádka. Whit a lady Thurstonová se domnívali, že Evie by měla zůstat na Haldonu, zatímco William Fletcher, paní Summersová a Evie byli toho názoru, že výlet k pobřeží je v jejím nejlepším zájmu. McAlistair neříkal nic, jen se držel ve svém koutě a přihlížel.

Byl zvyklý přihlížet a čekat. A v posledních letech také toužit.

Nebyl však zvyklý zdržovat se uvnitř, stísněný stěnami a obklopený hlukem a pohybem. Změť hlasů, šoupání nohou a náhodné zvuky rušného domu mu brnkaly na nervy.

Ovšem to všechno bylo nic, naprosté nic, ve srovnání s mukami, že stál vedle Evie. Byla od něj ani ne dva metry, otočená zády. Mohl vidět každou hebkou hnědou kadeř jejích vlasů, vdechovat čistou vůni jejího mýdla a slyšet každý dech, který opustil její rty.

Velmi jasně si vzpomínal, jaké bylo hladit špičkami prstů ty vlasy a cítit ten dech na svých ústech.

Živě si vybavoval – a mnohem častěji, než mu bylo vhod – že chutnala po citronech a mátě.

Potřeboval si opět protáhnout ramena.

Opravdu by tady neměl být.

Odtrhl pohled od Evie a prohlédl si zbytek skupinky. Dohadování se dostalo do patové situace, ani jedna ze stran nemohla vyhlásit vítězství, nebo naopak přijmout porážku. Ta marnost ho dráždila, dál napínala jeho už beztak dost zkoušenou trpělivost. Jenom marnili čas. Svrběly ho ruce, nejraději by Evie popadl, hodil si ji přes rameno a unesl ji do lesů – do svých lesů, kde znal každou stezku, každý zvuk, každé skryté místo. Do svých lesů, kde by jí mohl zajistit bezpečí… před každým, kromě sebe.

Jeho pohled se jakoby o své vlastní vůli vrátil zpět k Evie a putoval po rovné linii jejích zad, po smetanové kůži na jejích útlých ramenou, po jemném ohbí hrdla. Byla tak drobná, sahala mu sotva po ramena. Tak křehká, že by se násilí šílence sama nemohla ubránit. A přitom tak rozumná, že si to jistě uvědomovala.

Zatraceně, musí být vyděšená.

Evie si situaci báječně užívala.

Sledovala scénu před sebou a říkala si, že to je bezpochyby naprosto nejabsurdnější intrika, jaké kdy měla možnost být přítomna. Takoví skvělí lháři to jsou, pomyslela si láskyplně. Kdo by to byl řekl, že její přátelé a rodina mají tolik talentu pro divadlo?

A kdo by hádal, že budou tak přesvědčiví?

Lady Thurstonová byla skutečně celá bledá. Bledá. Jak jenom může někdo takovou věc dokázat? Paní Summersová seděla se staženými rty a s rovnými zády, sevřené dlaně položené na klíně.

Whit přecházel sem a tam před svým psacím stolem a vypadal, že by si nejraději rval vlasy. A pan Fletcher se svraštělým obočím a povolenou kravatou poskytoval dokonalý obrázek ustaraného rodinného přítele.

Ona sama tam stála jako každým coulem statečný malý voják s bradou vzhůru a rovnými rameny, ačkoliv byla ve vskutku strašlivé situaci. Poté, co obdržela výhružný dopis, uvažovala o tom, že by zkusila něco ještě dramatičtějšího – záchvat paniky, možná dokonce mdloby – jenže když si uvědomila, že by se tak musela chovat déle než minutu či dvě, už jí ta představa nepřipadala tak lákavá.

Navíc v životě ještě nikdy neomdlela a nebyla si ani úplně jistá, jak se to dělá. Připadalo jí to jako jedna z onoho druhu věcí, jaké si člověk musí nejdřív v soukromí jednou nebo dvakrát pořádně nacvičit.

Proto zvolila stoický přístup a měla dojem, třebaže to mohlo působit namyšleně, že jí to docela jde.

Všichni ve svých příslušných rolích předváděli výtečné výkony – takové představení by si zasloužilo potlesk vestoje a s přídavky. Všichni by patřili na jeviště, každý z nich. Nad návrhem pana Fletchera, aby s malou skupinkou ozbrojených stráží odjela k moři, nejdřív sehrála překvapení. Byla si však jistá, že ji ve skutečnosti nebudou chtít poslat tam, kde by se ocitla mimo jejich vliv, a tak se rozhodla mluvit, jako že je pro. Ve skutečnosti to nemělo jiný důvod než dělat potíže. Byla ochotná hrát hru s nimi a dovést tu hloupou záležitost s dohazováním až do konce, ovšem nemělo smysl to těm neodbytným pletichářům zbytečně usnadňovat.

„Rozhodně ji teď nepošlu na druhý konec země,“ vyštěkl Whit. Bratranec, vysoký, statný a obdařený hlubokým hlasem, vzbuzujícím autoritu, Evie vždy připadal jako ztělesnění pravého lorda. Ne snad že by měla ve zvyku této autoritě podléhat; pouze oceňovala dojem, který vzbuzoval.

Pan Fletcher se podrbal na svém baňatém nose.

„Norfolk rozhodně není na druhém konci země. Jsou to jen necelé dva dny cesty.“

„Dva dny cesty od její rodiny,“ podotkla lady Thurstonová.

„Bude to tak nejlepší,“ namítla Evie a božíčku, neznělo to úplně ušlechtile? „Moje přítomnost představuje pro všechny tady nebezpečí. A až se Mirabelle a Kate příští týden vrátí od Rockefortových, všechno bude ještě…“

Jakmile Whit uslyšel o svojí ženě, která právě čekala jejich prvního potomka, a o své mladší sestře, okamžitě Evie utnul pánovitým mávnutím ruky. „Klidně tam můžou zůstat déle, když jim řeknu.“

„Určitě velice rády zůstanou,“ souhlasila Evie. Byla skutečně zklamaná, když jí nastuzení zabránilo také navštívit Alexe a Sophii, vévodu a vévodkyni z Rockefortu, a jejich tříměsíčního synka Henryho. „Přinejmenším do chvíle, kdy se k nim ta zpráva dostane – a ona se k nim určitě dostane – pak jistě budou trvat na návratu.“

Kate, Mirabelle a Sophie určitě přijedou, ať už proto, aby se těšily z piklení nebo aby jí v těžkých časech stály po boku. Kate jako sestřenice byla z těch tří jediná, kterou mohla Evie považovat za pokrevní příbuznou, ve svých srdcích však byly všechny sestrami. O takové zážitky by se nikdy nenechaly připravit.

„Alexovi už jsem zprávu poslal,“ prohlásil pan Fletcher. „Předpokládám, že tu bude nejpozději ráno.“

Evie přikývla. „Můžete si být jistý, že dorazí také Sophie a Kate s Mirabelle hned v závěsu za nimi.“

Whit zaklel tiše, ale důkladně. Fakt, že lady Thurstonová si nad synovým slovníkem pouze nesouhlasně odfrkla, bylo podle Evie jasným důkazem, že chystanou lest považuje za nesmírně důležitou.

„Tenhle rozhovor nikam nevede,“ prohlásila lady Thurstonová.

„Potřebujeme nezávislé stanovisko,“ souhlasil pan Fletcher, přikývl a obrátil se přibližně Eviiným směrem. „Co myslíte vy, McAlistaire?“

Tato prostá otázka, očividně určená komusi přímo za jejími zády, Evie okamžitě sebrala veškeré potěšení ze situace. Srdce v hrudi jí přestalo tlouct – přinejmenším nepříjemný pocit – a pomalu se otočila. Určitě jen špatně slyšela. Nevěděla, jestli doufá, nebo se bojí, že slyšela dobře.

Slyšela.

Dotyčný muž stál ve stínu knihovny ani ne tři stopy od ní – a z toho poznání se jí srdce dalo do pohybu jediným mohutným, bolestivým úderem.

Panebože, je tady… McAlistair, poustevník z Haldon Hallu.

V tuto chvíli však vůbec nevypadal jako poustevník, uvědomila si, když vystoupil ze stínu. Nad tou proměnou podezíravě přimhouřila oči. Naposledy McAlistaira viděla v lesích kolem Haldonu. Tehdy měl na sobě obnošené venkovské šaty. Vlasy měl dlouhé a divoce rozcuchané, stejně divoce, jaké byly i jeho oči. A v ruce držel dost dlouhý nůž.

Teď však byl oblečený jako gentleman v dobře střiženém zeleném kabátě, v béžových kalhotách, končících ve vysokých jezdeckých holínkách, a s perfektně uvázanou kravatou. Husté hnědé vlasy měl učesané a spletené vzadu na hlavě do úhledného, byť už trochu nemoderního copu. Tváře měl čerstvě oholené, z rukou si smyl špínu a na pohled v nich nedržel žádnou zbraň. Vypadal naprosto úctyhodně.

A zároveň kdovíproč také dvojnásob nebezpečně.

Evie se zadívala na ostrý oblouk jeho obočí, na hranatý obrys brady i na nos, který byl očividně několikrát zlomený. Všimla si – a nad tím povšimnutím se začervenala – také vypouklých svalů na jeho stehnech, šířky jeho mohutných ramen i síly jeho šlachovitých paží. McAlistair nebyl žádný londýnský dandy. Vlk v rouše beránčím, pomyslela si, to se na něj hodí, nebo možná velká kočkovitá šelma s obojkem na krku. Může se zdát, že je neškodný nebo zkrocený, ale když se mu člověk podívá do očí, hned vidí, že to byl omyl. Pořád to bylo divoké zvíře.

Jednou už se do těch očí zadívala a ztratila se v nich – a hned potom se jednoho nádherného večera v lesích ztratila i v jeho polibku. Od té doby na něho myslela, jak slíbila, že na něj bude myslet, každý den.

Už celých zatracených pět měsíců.

Přimhouřila oči ještě více. Nával žáru ustoupil vzplanuvšímu hněvu. Řekl jí, že bude pryč, a neslíbil, že se vrátí, ale copak by bylo doopravdy tak strašně složité poslat jeden zpropadený dopis? Dokonce i ona by to dokázala – pokud by tedy věděla, kde ho najít – a přitom byla vyhlášený nepsavec.

Evie se dívala, jak Whit prošel kolem ní až k McAlistairovi, uštědřil mu povzbudivé plácnutí po rameni a vedl ho dál do místnosti. „McAlistaire, rád vás vidím. Přispějte nám svým názorem. Myslím, že se tady znáte se všemi kromě naší Evie.“

McAlistair k ní obrátil temné oči a ona na jeden děsivý okamžik propadla strachu, že vyzradí jejich tajemství. Když však neřekl nic, jen se na ni nepohnutě díval, jako by se do ní vpíjel pohledem, strach se proměnil v rozpaky.

Netušila, jak má reagovat na dlouhý významný pohled muže, jehož by vlastně neměla znát, a tak rychle naznačila krátké pukrle. „P-P.“ Kousla se do špičky jazyka, aby se ovládla. Když byla nervózní, koktala, a pak se za to nenáviděla. „Pane McAlistaire.“

„Slečno Coleová.“ Uklonil se předpisovým ohnutím v pase, jak dokonale ladilo s jeho současným zjevem, ale naprosto neodpovídalo obrazu divokého poustevníka, který měla stále v hlavě. Poté se otočil na lady Thurstonovou a uklonil se ještě víc na znamení hluboké úcty. „Lady Thurstonová. Je to pro mě čest.“

Hlas měl pořád drsný, všimla si Evie, pořád chraptivý, jako by nebyl zvyklý ho používat. Přála si, aby jí nepřipadal tak přitažlivý.

Lady Thurstonová odpověděla potěšeným pokynutím hlavy. „Je to od vás hezké, že jste přišel. Předpokládám, že pan Fletcher vás již seznámil s obsahem dopisu, který Evie dostala?“

„Částečně.“ McAlistair pohlédl na Whita a pak krátkým trhnutím brady ukázal na malý stolek, na němž ležel list papíru a obálka.

„To je on?“

„Ano.“ Whit ho gestem ruky pobídl, ať se podívá.

Ještě pořád v šoku – co tady ten člověk pro všechno na světě dělá? – a se stále bušícím srdcem – panebože, to je ale fešák – Evie sledovala, jak přechází přes pokoj a bere papír do ruky. Takže není negramotný, pomyslela si trochu sklesle. Byla to její poslední naděje, jak omluvit jeho mlčení.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Kapitola 1

Kapitola 2