Glennon Doyleová

Nespútaná

Ukážka z elektronickej knihy

Z anglického originálu Glennon Doyle: Untamned,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve The Dial Press,

an division of Penguin Random House, New York 2020,

preložila Simona Klimková.

Vyšlo vo Vydavateľstve TATRAN, Bratislava 2020 ako 5261. publikácia

a 173. zväzok edície LUK – Knižnica svetových bestsellerov.

Vydanie I.

Prebal a väzbu navrhol Peter Zentko.

Verše prebásnila Jana Kantorová-Báliková.

Zodpovedná redaktorka Ina Martinová

Jazykoví redaktori Ivana Fábryová, David Grich

Technická redaktorka Eva Zdražilová

Sadzba RS servis, Bratislava

Vytlačila CPI Moravia Books, Pohořelice

www.slovtatran.sk

:: knihy pre hodnotnejší život

All rights reserved.

Copyright © 2020 by Glennon Doyle

Translation © Simona Klimková 2020

Slovak edition © Vydavateľstvo TATRAN 2020

ISBN 978-80-222-1143-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Všetkým ženám, ktoré znovu ožili.

Dievčatám, ktoré nikdy nepochovajú.

A hlavne Tish.

prológ

gepard

Pred dvoma rokmi sme s manželkou zobrali dcéry do safari parku. Počas prechádzky po areáli sme zbadali tabuľu propagujúcu hlavnú atrakciu parku: gepardí beh. Zamierili sme k rodinám hľadajúcim miesto s dobrým výhľadom a našli si voľný priestor pri dráhe. Amma, naša najmladšia, vysadla manželke na plecia, aby mala lepší výhľad.

Objavila sa energická blonďavá ošetrovateľka v hnedozelenej veste. V ruke držala megafón a vôdzku so zlatým labradorským retríverom. Ostala som v pomykove. O zvieratách toho veľa neviem, ale ak by sa snažila presvedčiť moje deti, že ten pes je gepard, chcela by som, aby nám za gepardí beh vrátili peniaze.

Začala: „Všetkých vás vítam! O chvíľu spoznáte nášho miestneho geparda Tabithu. Mysleli ste si, že toto je Tabitha?“

„Nieeeeee!“ zvolali deti.

„Tento rozkošný labrador sa volá Minnie a je to Tabithina najlepšia kamarátka. Zoznámili sme ich, keď bola Tabitha ešte mláďatko, a Minnie sme vychovávali spolu s Tabithou, aby nám ju pomohla skrotiť. Tabitha chce robiť všetko, čo aj Minnie.“

Ošetrovateľka kývla smerom k džípu zaparkovanému za jej chrbtom. K jeho zadnej časti bol rozstrapkaným lanom priviazaný ružový plyšový zajac.

Opýtala sa: „Kto má doma labradora?“

Do vzduchu vystrelili rúčky.

„Čí labrador sa rád naháňa?“

„Môj!“ vykríkli deti.

„Minnie rada naháňa tohto zajačika. Takže najskôr nám gepardí beh predvedie Minnie a Tabitha ju bude sledovať, aby si spomenula, ako sa to robí. Potom budeme odpočítavať, otvoríme Tabithinu klietku a ona vyštartuje. Na konci trasy, po sto metroch tamtým smerom, bude na Tabithu čakať chutný steak.“

Ošetrovateľka odokryla Tabithinu klietku a priviedla nedočkavú, dychčiacu Minnie k štartovacej čiare. Kývla džípu a ten vyrazil. Odopla Minnie vôdzku a všetci sme sledovali zlatého retrívera, ako veselo naháňa špinavého ružového zajaca. Deti nadšene tlieskali. Dospelí si utierali pot z čela.

Napokon nastal čas Tabithinho veľkého predstavenia. Spoločne sme odpočítavali: „Päť, štyri, tri, dva, jeden…“ Ošetrovateľka vytiahla dvere na klietke a zajačik opäť vyštartoval. Tabitha vyrazila vpred, absolútne sústredená na zajačika, jedna škvrnitá šmuha. O pár sekúnd prešla cieľovou čiarou a džíp so zajačikom odišiel. Ošetrovateľka zapískala a hodila jej steak. Tabitha si ho prednými labami pritisla na zem, zvalila sa do prachu a za potlesku davu prežúvala.

Ja som netlieskala. Prišlo mi z toho zle. Tabithino skrotenie mi bolo… dôverne známe.

Sledovala som Tabithu, ako obhrýza steak na prašnej zemi zoo, a pomyslela som si: Toto mocné zviera deň čo deň naháňa špinavé ružové zajačiky po vyjazdenej, úzkej cestičke, ktorú preňho vytýčili. Nepozerá naľavo ani napravo. Nikdy toho poondeného zajaca nechytí, namiesto toho sa uspokojí so steakom z obchodu a roztržitým uznaním od upotených cudzích ľudí. Poslúchne každý príkaz ošetrovateľky presne ako labrador Minnie, lebo ju vycvičili, aby si myslela, že je ako ona. Nevie, že ak by sa rozpomenula na svoju divokosť – čo i len na okamih – mohla by ošetrovateľku roztrhať na kusy.

Keď Tabitha dojedla steak, ošetrovateľka otvorila bránu, ktorá viedla do malého oploteného výbehu. Tabitha ňou prešla a brána sa zavrela. Ošetrovateľka znovu schytila megafón a spýtala sa, či má niekto otázky. Asi deväťročné dievčatko zodvihlo ruku a spýtalo sa: „Nie je Tabitha smutná? Nechýba jej divočina?“

„Prepáč, nepočujem ťa,“ povedala ošetrovateľka. „Môžeš otázku zopakovať?“

Matka dieťaťa hlasnejšie odvetila: „Chce vedieť, či Tabithe nechýba divočina.“

Ošetrovateľka sa usmiala a povedala: „Nie. Tabitha sa tu narodila. Nič iné nepozná. Divočinu nikdy ani len nevidela. Tabitha je tu spokojná. Je tu v oveľa väčšom bezpečí, ako keby žila v divočine.“

Zatiaľ čo ošetrovateľka rozprávala fakty o gepardoch narodených v zajatí, moja staršia dcéra Tish ma štuchla a ukázala na Tabithu. Tabithino držanie tela sa vo výbehu, ďaleko od Minnie a ošetrovateľov, zmenilo. Hlavu držala vysoko, chodila popri plote, kopírujúc hranice, ktoré jej vymedzoval. Tam a späť, tam a späť, zastala, len keď sa zahľadela kamsi do diaľky. Pôsobila majestátne. A trochu hrôzostrašne.

Tish mi pošepkala: „Mami. Znovu je divá.“

Prikývla som Tish a nespúšťala oči z Tabithy chodiacej hore-dolu. Škoda, že som sa jej nemohla opýtať: „Čo práve prežívaš?“

Vedela som, čo by mi povedala. Povedala by: „Niečo nie je s mojím životom v poriadku. Som nepokojná a frustrovaná. Mám tušenie, že život by mal byť krajší než toto. Predstavujem si rozľahlé savany bez plotov. Chcem behať a loviť a zabíjať. Chcem spať pod atramentovočiernou tichou oblohou plnou hviezd. Je to také skutočné, až to cítim.“

Potom by sa obzrela na svoju klietku, jediný domov, aký kedy poznala. Pozrela by sa na usmiatych ošetrovateľov, unudených divákov a fučiacu, poskakujúcu, žobroniacu labradorku, svoju najlepšiu kamarátku.

Povzdychla by si a povedala: „Mala by som byť vďačná. Mám tu dosť dobrý život. Je bláznivé túžiť po niečom, čo ani neexistuje.“

Odvetila by som:

Tabitha. Nie si bláznivá.

Si gepard, dopekla!

prvá časť

v klietke

iskry

Pred štyrmi rokmi, keď som bola ešte vydatá za otca svojich troch detí, som sa zaľúbila do ženy.

Oveľa neskôr som tú istú ženu sledovala, ako odchádza z domu za mojimi rodičmi, aby im oznámila, že ma chce požiadať o ruku. Myslela si, že netuším, čo sa v to nedeľné ráno chystá, ale vedela som to.

Keď som začula, ako sa vracia, usadila som sa na gauč, otvorila knihu a snažila sa upokojiť. Prešla dverami priamo ku mne, zohla sa a pobozkala ma na čelo. Odhrnula mi vlasy a zaborila nos do môjho krku, tak ako vždy. Potom vstala a zmizla v spálni. Šla som jej do kuchyne naliať kávu, a keď som sa otočila, bola priamo predo mnou, kľačala na jednom kolene a v ruke držala prsteň. V očiach mala istotu a naliehavosť, boli naširoko otvorené a koncentrované, nebesky modré, bezodné.

„Už som nemohla čakať,“ povedala. „Nevydržala by som už ani minútu.“

Neskôr som si v posteli položila hlavu na jej hruď a rozprávali sme sa o tom ráne. Mojim rodičom povedala: „Ešte nikdy som ...

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

prológ

prvá časť

iskry

Druhá časť

Tretia časť