HELENE FLOODOVÁ

TERAPEUTKA

PŘELOŽILA JITKA JINDŘIŠKOVÁ

BRNO 2020

TERAPEUTEN © HELENE FLOOD

FIRST PUBLISHED BY H. ASCHEHOUG & CO. (W. NYGAARD) AS, 2019

PUBLISHED IN AGREEMENT WITH OSLO LITERARY AGENCY

COVER PHOTOS BY ALEXEY_M, LIGHTFIELD STUDIOS AND SERGEY NIVENS / SHUTTERSTOCK.COM

TRANSLATION © JITKA JINDŘIŠKOVÁ, 2020

CZECH EDITION © HOST — VYDAVATELSTVÍ, S. R. O., 2020 (ELEKTRONICKÉ VYDÁNÍ)

THIS TRANSLATION HAS BEEN PUBLISHED WITH THE FINANCIAL SUPPORT OF NORLA

PŘEKLAD TÉTO KNIHY VYCHÁZÍ S LASKAVOU FINANČNÍ PODPOROU NADACE NORLA

ISBN 978-80-275-0545-6 (PDF)

ISBN 978-80-275-0546-3 (EPUB)

ISBN 978-80-275-0547-0 (MOBIPOCKET)

PÁTEK 6. BŘEZNA: VZKAZ

Odcházel za tmy. Probudilo mě, jak se ke mně sklonil a políbil mě na čelo.

Už jdu, zašeptal.

V polospánku jsem se otočila. Měl na sobě bundu a přes rameno mu visela sportovní taška.

Jdeš, zamumlala jsem.

Jen spi dál, řekl.

Slyšela jsem jeho kroky na schodech, ale usnula jsem dřív, než za ním zaklaply dveře.

Když se proberu, ležím v posteli sama. Mezerou mezi roletou a okenním rámem vnikne do pokoje slabý sluneční paprsek, zasvítí mi do očí a probudí mě. Je půl osmé. Vcelku příhodný čas vstát.

Šourám se bosa do sprchy, nenechávám se zastrašit hoblinami v běhounu na chodbě ani mokrými dřevěnými paletami položenými na hliněné podlaze koupelny. Nemáme tam žádné svítidlo, ale když Sigurd vytloukal dlaždice, umístil sem přenosný reflektor, který tu pořád stojí, znepokojivě trvale. Venku už je naštěstí dost vidět, takže ho nemusím zapínat. Jeho světlo je oslnivé, jak to tak u reflektorů bývá, nelítostné a bílé, vyvolává ve mně vzpomínku na společné školní sprchy. Pustím vodu, čekám, až začne téct teplá, a mezitím se svlékám. Bojler potřebuje vyměnit, nicméně Sigurd se sprchuje krátce a já si dneska nebudu mýt hlavu, takže mi teplá voda vystačí.

Sprchový kout je z plastu. I ten měl být pouze dočasným řešením. Sigurd pro nás navrhl jiný, zděný výklenek se skleněnými dveřmi a s modrobílou mramorovou mozaikou. Ze všech místností v domě, které jsou zrekonstruované jenom napůl, je stagnace nejvíc znát právě v koupelně. Staré dlaždice jsou pryč, ale nové nikdo nepoložil. Není tu pořádné svítidlo ani závěs. Abychom nepoškodili podlahu, chodíme po paletách, voda vytéká dírou ve zdi a ten provizorní sprchový kout je prastarým pozůstatkem po Sigurdově dědovi. Nějakou dobu jsem si při procházení tohohle opuštěného staveniště představovala dům takový, jaký jednou bude: modrobílá mramorová mozaika, hladké stěny, vestavná světla, pod chodidly teplá dlažba a horká voda tryskající vyladěným proudem z moderní multifunkční sprchové hlavice. Teď už vidím jen to, jak dlouho to ještě potrvá. Natáhnu ruku do proudu, zjistím, že už pomalu přestává být studený, a přitom si uvědomím, že už jsem vlastně přestala věřit, že rekonstrukci někdy vůbec dokončíme.

Teplá voda mě probudí. V domě je chladno, v ložnici se to dá přežít, ale v koupelně je úplná ledárna. Letošní zima je dlouhá a já každé ráno přešlapuju nahá před sprchovým koutem a natahuju ruku do proudu. Teď už se aspoň pomalu blíží jaro. Sprcha mi dělá dobře, voda mi bubnuje do prochladlé zježené kůže a já ji nabírám do dlaní, nořím do ní obličej, cítím, jak mě zcela vytrhuje ze spárů noci, jak vládu přebírá den.

Pátek. Tři klienti, moje obvyklá páteční sestava. Nejdřív Vera, pak Christoffer a nakonec Trygve. Končit pátek Trygvem je hloupost, ale po každém sezení se vždycky znovu nechám zlákat. Opět naberu vodu do dlaní, ponořím do ní obličej a promnu si tváře. Sigurd bude až do neděle s kamarády na horách. Strávím celý víkend sama.

Mířím zpátky do ložnice, abych se oblékla. Ve studené koupelně nezůstávám ani o vteřinu déle, než je nezbytně nutné. Na posteli leží zmuchlané přikrývky. Čpí spánkem, alespoň mým, ale možná i Sigurdovým. Když odcházel, nepodívala jsem se, kolik je, třeba od té chvíle uplynulo už několik hodin. Nemáme skříň. Sigurd mezi stěnu a komín namontoval kovovou tyč, na kterou věšíme šaty, košile a bundy. Jeho svršky tam visí zcela náhodně, moje jsou seřazené podle barvy. Podívám se na jeho stranu, nezdá se, že by něco chybělo. Taky měl ale jet rovnou do hor. Sportovní taška, co předtím ležela na podlaze, je pryč a já si vzpomenu, že ji měl při odchodu přes rameno. Rozhodnu se pro košili a kalhoty, slušivý neutrální oděv. Zatímco sahám pro příjemnou světle šedomodrou košili, přemýšlím, že pokud se rozhodnu zajet do fitness centra, za pouhých pár hodin se sem vrátím pro věci na cvičení. Pokud se rozhodnu zůstat doma, obleču si kalhoty od pyžama a vytahané tričko. Od volna mě dělí jen tři klienti.

Tři klienti jsou vlastně docela málo. Denně bych měla stihnout čtyři a jednou nebo dvakrát do týdne pět. Tak jsem si to spočítala, když jsem začala pracovat sama na sebe. Soukromá praxe znamená míň papírování, řekla jsem Sigurdovi, zatímco jsme si dělali plány v kuchyni ve starém bytě u Torshovského parku a navrhovali rozpočet v excelové tabulce, bez problémů zvládnu čtyři klienty denně, pravděpodobně i pět. Většinu dnů v týdnu. Nebo aspoň jednou týdně, ale no tak, pár korun navíc by neuškodilo. Smáli jsme se tomu.

„Neupracuj se k smrti,“ podotkl Sigurd.

„Od tebe to sedí.“

Začal podnikat ve stejné době jako já a vedl si vlastní excelové tabulky s propočty. Aspoň osm klientů naráz, nejlépe deset. Výpomoc ostatním partnerům podle potřeby, každá hodina se počítá.

„Sem tam budeme pracovat přesčas,“ říkali jsme si navzájem. „Vyplatí se to, přibydou nám peníze do společné kasy.“

Teď mívám zpravidla tři klienty za den, pět jenom výjimečně. Jak k tomu došlo? Získat klienty je obtížnější, než jsem si myslela. Náctiletí navíc sezení často ruší, ale to je jen část problému. Košili si náležitě dopínám až ke krku. Tehdy v té kuchyni, pod starou Sigurdovou lampičkou ozařující počítač a šmíráky, jsem zapomněla vzít v úvahu jeden důležitý aspekt. Lidský faktor. I já, co mám tak ráda samotu, potřebuju společnost. Šmahem jsem škrtla kolegy a vůbec mě nenapadlo, že se budu cítit osaměle. Že se kvůli tomu budu chovat pasivně. Kdyby mi někdo před rokem pověděl, jak obtížně budu shánět klienty, jak se mi to bude protivit, nevěřila bych mu.

Snídaně je podle mě nejlepším jídlem dne. Sedím u kuchyňského ostrůvku s novinami, krajícem chleba a hrnkem kafe. Nejraději jím sama. Sigurd odchází brzo a kafe do sebe háže na stojáka u kuchyňské linky. Já si ráda dávám na čas. Čtu názorovou rubriku v Aftenpostenu, filmové recenze. Plánuju si den.

Sigurd nechal hrnek stát vedle dřezu. Kuchyňský kout patří k těm několika málo částem domu, které jsou v podstatě hotové, a linka se leskne tak, že i ze svého místa vidím pod hrnkem půlkruh od kafe. Jak jinak. Mezi muži a ženami dost možná existuje biologicky daný rozdíl, schopnost zahlédnout pod hrnkem kruh od kafe, drobečky pod toustovačem, kapky na lince. Sigurd to tu chce mít hezké, dům má navržený do nejmenšího detailu, vytváří propracované výkresy a vizuálně úchvatné prezentace, kdežto na maličkosti už nedbá. Dát hrnek do myčky. Otřít linku. Uklidit si večer počítač. Jsou to hlouposti, nevím, proč mě tak dráždí, proč se jimi nechávám vyvést z míry, ale na druhou stranu, proč tomu on nemůže věnovat ty tři vteřiny?

Takovéhle myšlenky se mi honí hlavou, když vtom mi padne zrak na háček, na kterém obvykle visí Sigurdovo pouzdro. Používá ho k přenášení výkresů mezi prací a domovem. Je to šedá trubice z tvrzeného plastu s černým popruhem. Když je Sigurd doma, pouzdro vždycky visí na témže háčku. Copak nejel rovnou k Thomasovi vyzvednout ostatní? Neříkal to snad? A neviselo tam snad pouzdro včera večer?

Když něco nesedí, nikdy nad tím nedokážu mávnout rukou. Vím, že lidé to často dělají, a závidím jim. Do práce se nechystá, no jo, možná jsem to špatně pochopila. Pojede rovnou k Thomasovi, hm, možná jsem se přeslechla, možná potřeboval něco narychlo vyřídit v práci. Možná tam včera pouzdro zapomněl a já si to pamatuju špatně, ve skutečnosti tam pouzdro neviselo včera, nýbrž předevčírem. Určitě je takový přístup mnohem jednodušší. Lidé se špatnou pamětí nejsou vůči světu tolik podezřívaví, nedohadují se. Na naší aktuální situaci je to dobře patrné: Pamatuju si, bez sebemenších pochyb, že jsme o tom spolu včera mluvili. Vstala jsem z pohovky v našem provizorním obývacím pokoji, přešla do kuchyňského koutu, abych vylila zbyteček čaje, vyhodila vylouhovaný pytlík do koše a hrnek dala do myčky, a pak jsem se asi tak metr od ostrůvku, kde sedím teď, na Sigurda otočila a zeptala se ho: „Tak co, kdy zítra vyrážíte?“ Sigurd se mi vybavuje tak jasně jako na fotce s úžasným rozlišením miliard megapixelů, takže je vidět každičká nedokonalost pleti, vybavuje se mi jeho obnošený svetr a děravé kalhoty, co tak rád nosí po večerech, prohrábne si rozcuchané kudrny, unaveně na mě zamžourá, jako bych ho právě vzbudila, a odpoví:

„No, brzo. Chtěl bych bejt u Thomase v půl sedmý.“

„V půl sedmý?“ opakuju.

„Jo. Tak se dostaneme nahoru hned ráno a získáme celej den.“

Třeba se pak spletl a pouzdro si vzal omylem. Nebo se chystá na chatě trochu pracovat. Nebo si to rozmyslel, a přece jenom se stavil v práci.

Mám až moc dobrou paměť. Naprosto přesně si pamatuju, jak vypadal, když jsme spolu mluvili, že na sobě měl ten špatně padnoucí béžový svetr s černým límečkem, který vypadá, jako by mu ho koupila maminka. Což je vlastně pravda, koupila mu ho předtím, než jsme se seznámili, to mi aspoň tvrdil, když jsem se mu poprvé odvážila říct, že mi z toho svetru vstávají hrůzou vlasy na hlavě. Taková úplně nepodstatná maličkost, kterou není ani třeba uchovávat v paměti. A už vůbec není důležité v ní uchovávat, že jsem mu odpověděla: „Tak fajn,“ obrátila se zpátky a dala hrnek do myčky, a když jsem pak pohlédla k pohovce, měl už na klíně notebook a mžoural na displej, obočí svraštělé, pusu pootevřenou, a já musela potlačit nutkání mu říct: „Rozsviť si, zkazíš si oči, a nedávej si ten počítač na klín, zhorší ti kvalitu spermatu a možná se nám jednou bude hodit co nejlepší kvalita, a nehrb se tak, budou tě bolet záda,“ ale nakonec jsem řekla jenom:

„Jdu si lehnout. Dobrou.“

Nic z toho není důležité. Důležité je umět odlišit podstatné od nepodstatného. Když si však člověk pamatuje všechno, je obtížnější vybrat to důležité, to, co by si skutečně pamatovat měl.

Z okna koupelny vidím, jak k mé ordinaci nad garáží přichází po cestě dnešní první klientka. Vera mírně klopí hlavu, má snadno rozpoznatelný způsob chůze, kráčí jako náctiletá dívka, která navzdory svému vzhledu ještě úplně nedospěla. Pokud by se ovšem někdo zeptal na názor jí samotné, prohlásila by, že je dospělá dost. Zhluboka se nadechnu a sleduju ji, dokud za sebou nezavře dveře čekárny. Jen tři klienti a pak víkend. Cítím se unavená, přestože jsem právě vstala.

Čistím si zuby, přitom balancuju na paletě, na jedné z těch, které Sigurd přivezl z jakéhosi staveniště a položil v koupelně na zem. Stejně jako sprchový kout i umyvadlo patřilo dědovi Torpovi, což znamená, že už tu je od roku 1970 a od té doby nedoznalo žádných změn kromě úprav, které provedl starý Torp. Baterie má dva kohoutky, zvlášť na teplou a na studenou vodu. Kdykoli mi na ně padne pohled, úplně vidím, jak jimi otáčejí starochovy ruce zkroucené revmatismem. Sigurdův dědeček nevěřil v pozemské statky. Podle něj byl v Norsku nevyhnutelný nástup komunistů. Čekal na něj od padesátých let, a tak byl jistě zklamaný, že to trvá tak dlouho. Než v podkrovním velitelském pokoji naposledy vydechl, neotřásl jeho přesvědčením ani rozpad Sovětského svazu, ani vyšvihnutí Číny mezi hospodářské velmoci, přesto toho starého lišáka muselo mrzet, že podobně jako se jemu zhoršovalo zdraví, se komunistické státy ve světě sklonily před kapitalismem. Za studené války zažil své chvíle slávy a očividně se dmul pýchou, když návštěvám, což byla obvykle Sigurdova máma nebo Sigurd a já, vyprávěl, že si na něj zpravodajská služba v sedmdesátých letech vedla složku. Ale loni přišel konec a teď už po něm zbyly jen památky v tomhle domě: stará kamna, kohoutky, velitelský pokoj, dosud nedotčený, se spoustou knih, s bulletiny tradiční komunistické strany a maoistické strany AKP(m-l), se závěsnými mapami, na něž si drobnými připínáčky podle svého uvážení vyznačoval strategicky důležité cíle, a letitý zrezivělý revolver, prý po jakémsi účastníkovi ruské revoluce. Stařec si ho obstaral v sedmdesátých letech, snad na obranu, anebo proto, aby měla zpravodajská služba důvod se jeho osobou zabývat.

Torpova smrt nám otevřela dveře k vysněnému bydlení. V padesátých letech byl Nordberg čtvrť jako všechny ostatní, ale postupem času jeho prestiž vystoupala a v roce 2014 mladé perspektivní páry jako my už neměly nejmenší šanci nashromáždit dostatek peněz, aby se tu usadily. Po návštěvě té barabizny jsme cestou na metro vzdychali: „Ten výhled, a jak je to blízko do přírody, a metrem kousek do centra, je odtud vidět moře.“ Vyjadřovat se k tomu víc nemělo smysl. Do té doby se v naší budoucnosti rýsoval jen řadový domek na předměstí, daleko od všeho a s nulovým výhledem. Ale dva dny poté, co starce našli, prohlásili za mrtvého a předali ho pohřební službě k přípravám na pohřeb, zavolala Sigurdovi matka a zeptala se ho:

„Poslyš, nebyl by dědův dům v Kongleveien něco pro vás?“

Margrethe je jedináček a bydlí v moderním domě v osloské čtvrti Røa. Sigurdův bratr Harald žije v San Diegu a dům v Oslu nepotřebuje. Navíc dostal otcovu chatu v Krokskogenu pod podmínkou, že ji neprodá, dokud matka nezestárne natolik, že ji nebude moct využívat. A až se jednou prodá Margrethin dům, Harald dostane větší podíl. A tak jsme dům starého Torpa získali my.

Se starcovou smrtí souvisí nepříjemný fakt, že jsme ho našli až skoro o tři týdny později. Dodýchal ve svém podkrovním velitelství, přímo nad naší nynější ložnicí, kde s turkem v termosce seděl nad mapou z dob, kdy ještě existovalo východní a západní Německo. Zemřel pravděpodobně na zástavu srdce. Žádný div, vždyť mu bylo skoro devadesát. Nebyl zrovna společenský typ a navštěvovala ho jen nejbližší rodina. Margrethe pobývala tou dobou na jedné své dvouměsíční cestě do teplých krajů a my se Sigurdem jsme se uvolili za starcem jednou týdně zajít, abychom zkontrolovali, jestli je všechno v pořádku. Byli jsme ale zaneprázdnění prací a vlastním životem, nevyšlo to napoprvé ani napodruhé, takže když jsme konečně s dvoutýdenním zpožděním dorazili a Sigurd otočil klíčem, v domě panovalo ticho.

„Dědo?“ zavolal Sigurd.

Vzpomínám si, jak jsme se na sebe omluvně usmáli, trochu provinile, že jsme toho starého komunistu nechali tak dlouho samotného. Když si teď vybavím Sigurdův úsměv, uvědomuju si, že byl napjatý, jako by si Sigurd koutky úst zafixoval kancelářskými sponkami. Mám chuť říct, že už jsme to v tu chvíli věděli, ale takové tvrzení je poněkud přehnané. Špatné svědomí v nás však dost možná vyvolalo předtuchu, že se něco stalo. Dědo?

Našla jsem ho já. Hlava mu spočívala na mapě. Pokožku měl šedou a zkrabatělou, vysušenou, bez života a s posmrtnými skvrnami, jak to tak bývá, když je člověk po smrti už dlouho. Nejradši bych si ten pohled vymazala z paměti. Zažloutlé nehty, které už nedržely v lůžku. Kosti na zátylku mu téměř pronikaly matnou pergamenovou kůží. Těžký zatuchlý odér tlejícího masa. Od té doby jsem do velitelského pokoje prakticky nechodila. Možná kvůli tomu Margrethe napadlo nabídnout dům nám.

Chtěli jsme se okamžitě pustit do rekonstrukce, vypudit starého muže ze stěn, vyklidit jeho věci a předělat si dům po svém. Sigurd ihned vytvořil výkresy, já sestavila rozpočet. Naše nová ekonomická nezávislost skýtala řadu možností. Bývalí Sigurdovi spolužáci se chystali otevřít si vlastní architektonickou kancelář a nabídli mu partnerství. Teď už nebylo třeba platit zálohy na služby a poplatky za správu domu ani hypotéku a peníze utržené z prodeje bytu Sigurd investoval do podílu ve firmě. Já nebyla spokojená ve státním psychiatrickém zařízení pro mládež a teď jsem si mohla zřídit vlastní ordinaci u sebe doma. Dům pro nás znamenal nový začátek. Čtyři dny před stěhováním jsme zašli na osloskou matriku a vzali se. Potom jsme si s mou sestrou, se dvěma Sigurdovými nejlepšími kamarády a jejich partnerkami dali v Halvorsenově cukrárně žloutkové řezy. Na našem vztahu to nic neměnilo, hodlali jsme žít jako doposud, ale chtěli jsme to mít stvrzené oficiálně. První večer v domě jsme spali na nafukovací matraci v obýváku. Připili jsme si proseccem a řekli si: „Tohle je začátek.“

Jenže se ukázalo, že zbavit se starého Torpa bude obtížnější, než jsme si představovali. Rekonstrukce se vlekla. Start našeho podnikání jakbysmet. Obzvlášť Sigurd pracoval nezřídka přesčas, a přitom rekonstrukce vyžadovala hlavně jeho zapojení, jeho odborné znalosti, jeho zručnost. Pustili jsme se do práce s vervou a nadšením. Strhali jsme tapety, vytloukli dlaždice v koupelně. Něco jsme dotáhli do konce, třeba novou kuchyni, a nad garáží jsme mi zřídili ordinaci. Ale pak nadšení pomalu vyprchalo. Sigurdovi přibývali klienti a pracoval čím dál víc. Skláněl se nad rýsovacím prknem. Přišla zima, studená a temná, a nám došla energie. Po práci už jsme neměli sílu malovat, jezdit do hobby marketu obhlížet sprchové hlavice, vodovodní baterie, dlažbu a obklady nebo malířské potřeby, nekytovali jsme, nestrhávali zbylé tapety, namísto toho jsme se vždycky oba svalili na starou pohovku, pozůstatek z bytu v Torshovu, a dívali se na televizi. Sigurd často přicházel domů až pozdě večer celý shrbený a na rameni se mu pohupovalo pouzdro s výkresy.

V létě, říkali jsme si. Během letní dovolené dáme dům do kupy. Léto bude za tři měsíce a kousek a mě děsí, že jsem tomu přestala věřit. Něco nám do toho vleze. Necháme to na podzim, pak se ochladí a nastane další dlouhá zima, kdy budu v koupelně bosýma nohama, ztuhlýma a znecitlivělýma jako zmražená kuřecí stehna, pořád přešlapovat na paletách.

Soukromou praxi provozuju v patře nad garáží. V tamní maličké čekárně je botník, obyčejná židle, stoleček s časopisy a pak dveře vedoucí do ordinace. Na židli sedí Vera. Na klíně jí leží časopis, ale podezírám ji, že si nečte. Když vejdu, vzhlédne.

„Zdravím, paní doktorko,“ řekne.

Sálá z ní ranní svěžest, jako by se právě upravila.

„Ahoj,“ odpovím. „Chvilku tady počkej, potřebuju… Zavolám tě.“

„Jistě,“ prohodí úslužně, jedno obočí má zdvižené, tenhle výraz u ní vídám nejčastěji, nepatrný náznak ironie, jímž provází většinu svých promluv.

Vejdu do ordinace a zavřu za sebou, aby mě Vera nemohla pozorovat a zkoumat každý můj pohyb.

Ordinaci navrhl Sigurd moc pěkně. Není velká, a tak bylo vhodné rozvržení i vzhledem k šikmému stropu zcela zásadní. Na kratší straně obrácené k příjezdové cestě Sigurd vyboural zeď a po celé délce ji zasklil. U skleněné stěny se nachází sezení, dvě půvabná křesla návrháře Arneho Jacobsena a mezi nimi stolek. S klienty proto během terapie sedíme v nejsvětlejší části místnosti. Do střechy nad sezením Sigurd zabudoval okno, takže světlo vniká dovnitř i tudy a díky dvěma jednoduchým stropním svítidlům kout působí přátelsky a příjemně bez ohledu na podzimní bouřky a temné mrazivé zimy. K protější kratší stěně oddělující ordinaci od čekárny umístil malý psací stůl. Po obou stranách dveří až do krovu namontoval police, abych měla dost prostoru na knihy a šanony. Kratší stěna a podlaha jsou z příjemně světlého dřeva, delší zdi jsou nabílené a celá místnost působí velmi moderním, přívětivým dojmem. Pod šikminu na dlouhých stěnách jsem naaranžovala pár rostlin, a i když je popravdě řečeno obtížné udržovat je při životě, protože jakmile po práci vypnu přímotop, hned se tu zase ochladí, dotvářejí atmosféru. Tady se můžeš nadechnout, říká místnost. Tady můžeš být sám sebou. Za tvá slova tě tady nikdo nebude soudit ani zesměšňovat, nikdo se o nich nedozví. Přesně takhle přívětivou ordinaci jsem si přála. A to se mi splnilo. To se musí Sigurdovi nechat.

Za dveřmi teď ale čeká Vera a mně hrdlo svírá únava. Nemám chuť klientku pozvat dál. Usedám k psacímu stolu a zapínám počítač. Přečtu si nejdřív záznam z našeho posledního sezení, přestože to v podstatě není třeba, vybavuju si, o čem jsme mluvily. Chci získat čas, a oddálit tak okamžik, kdy ji budu muset zavolat. Nevím, proč se tak chovám, nebo se nad tím nechci zamýšlet. Terapeutovi na klientech záleží a mně na Veře taky, ale co naplat, sezení s ní jsou náročná.

Potíže s rodiči, stojí v záznamu z minula, potíže s přítelem. Vera se potýká s mezilidskými vztahy. Začala ke mně docházet krátce po Vánocích. Chtěla pomoct s příznaky deprese. Je nadprůměrně inteligentní, snad i mimořádně nadaná, a všechno ji nudí. Nic mě nebaví, pronesla během naší první schůzky poté, co jsem ji vyzvala, aby mi vylíčila, proč ke mně přišla, nic mi nedává smysl. Přítel, jak se ukázalo, je ženatý. Rodiče, vědci, se snaží dokázat matematický teorém, kterému rozumí jen hrstka lidí na světě, tudíž pořád pracují a často cestují. Sourozenci jsou dospělí a doma už dávno nebydlí. Osmnáctiletá Vera, která ale vypadá starší, tvrdí, že se narodila do kompletní rodiny. Rodiče si další děti nepřáli. Byla nedopatření.

Rozhodně je co řešit. Ne že ne. Vera zažívá bolest. Jenže je s ní těžké pořízení.

Zkontroluju e-mailovou schránku, oddaluju chvíli, kdy dívku vpustím dovnitř. Samé reklamy, žádné soukromé zprávy. Najednou dostanu chuť zavolat Sigurdovi, což je samozřejmě hloupost, teď pět minut před devátou nejspíš ještě sedí v autě s ostatními. Nadechnu se. Tři klienti a pak víkend. Celý večer pro sebe. V neděli oběd u sestry a jinak žádné plány. Možná si půjdu zacvičit.

„Jste připravená, paní doktorko?“ zeptá se Vera, když otevřu dveře, abych ji vpustila.

Takhle mě začala oslovovat při našem druhém sezení. Zajímal ji rozdíl mezi psychologem a psychiatrem, a tak jsem jí vysvětlila, že jsem psycholožka, nikoli lékařka, že ...

Konec ukázky

Table of Contents

PÁTEK 6. BŘEZNA: VZKAZ