Jiřina – nuceně nasazená

Eliška Bennetová

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright

Autorka: Eliška Bennetová

Vydal: Martin Koláček – E-knihy jedou

2014

ISBN:

978-80-7512-057-1 (ePub)

978-80-7512-058-8 (mobipocket)

978-80-7512-059-5 (pdf)

ÚVOD

Když je člověku přes osmdesát, začne vzpomínat.

Kromě rutiny, co zná snad každý z nás, se může přihodit i spousta jiných, výjimečných událostí. Ať už zlých nebo dobrých. Záleží na tom, jak se na to podíváme. Když probírám svůj život, vše co jsem zažila, ač se to nezdá, je dobré. Nemá cenu být naštvaná, zhroucená či nad vším žehrat. Jistě, že v první chvíli mě to zlé strašně ranilo a bolelo to, ale s odstupem času jsem dala zapravdu starému rčení - „všechno zlé je pro něco dobré“. Můj život začal nádherně. Moje maminka a tatínek se měli velmi rádi. A i když jsme neměli hodně peněz, hudba a zpěv nás vždycky rozveselila. Je pravda, že maminka si své prožila. Můj pravý otec, první manžel maminky, velmi brzy zemřel a moc si ho nepamatuji, ale prý byl moc hodný a pracovitý. Zastal snad 3 čeledíny najednou. Takovou měl sílu. Měla jsem v té době staršího bratra Josefa a taky jednoho mladšího Slávka. Asi po několika letech, si maminka vzala našeho druhého otce – nevlastního, který byl taky hodný. Sice moc síly neměl, ale zato byl usměvavý, muzikální a byla s ním legrace. Chvíli poté, co se vzali, se narodila naše sestra Anička. Našeho nevlastního otce jsme měli rádi. Vždycky, když jsme něco provedli, byl to on, kdo maminku přemluvil, aby na nás nebyla přísná. Když se maminka zlobila, vzal tatínek trubku, a hrál, a hrál, dokud maminka nezačala tančit a smát se. Pak jsme se přidali i my a užili si ten den spoustu legrace.

Ale jak to tak bývá, vše netrvá věčně.

My děti, jsme vyrostly a přišla válka. Přesněji, 2. světová válka. Mysleli jsme si, že to bude trvat jen chvíli, měsíc, snad dva, a že se to nás ani nedotkne, ale opak byl pravdou.

Kromě toho, že jsme byli omezování, jsme se na vlastní kůži s válkou setkali až skoro na jejím konci. Můj bratr Josef nenarukoval kvůli zdraví, a Slávek v roce 1943 šel do války, zdánlivě za nás za všechny.

A proč říkám zdánlivě?

Mysleli jsme, že bude jediný, kdo se s válkou takto zblízka setká, ale Bůh tomu chtěl jinak a tak jsme se všichni museli podvolit.....

1. KAPITOLA

15. 1. 1944

Byl začátek roku 1944, 15. ledna. Byl krásný zimní den. Všude bylo bílo, jen tu krásnou, posvátnou oázu rušili němečtí vojáci, střelba a vojenská letadla. Náš kraj byl v protektorátu a my jsme se modlili, aby válka konečně skončila. Bylo mi 19 a 3. února jsem měla oslavit, s rodinou, své narozeniny. Už dnes jsme všechno začali chystat a objednávat různé potraviny.

Ale nevěděli jsme, že se naše plány záhy rozplynou jako pára nad hrncem.

Jako každý den, jsme s maminkou uklízely dům, vařili jídlo a pokluzaly náš dobytek. Měli jsme krávy, koně, králíky, slepice a husy. Den rychle ubíhal a při vaření večeře maminka povídá:

„ Hlavně se, děvče, dobře vdej, ať nemusíš dřít bídu s nouzí.“

„ Maminko, přece mám na vdávání ještě čas. Kdo by Vám tady pomáhal?“ Odpověděla jsem.

„ Nezapomeň, že už nejsme nejmladší, a když už nebudeme moci, tak všechen dobytek prodáme. Teda kromě králíků a slepic, ty pro nás nebudou problém,“ řekla máma.

Odstavila hrnec z kamen a přistoupila ke mně. Podívala jsem se na ni. Nevím, čím to bylo, ale začala jsem ji vidět úplně jinak. Připadala mi strašně zranitelná a upracovaná. Její hluboké vrásky na obličeji, značily životní příběh ženy, jejíž osud byl nesmazatelně vryt do kdysi nádherné tváře, která byla srovnatelná s kteroukoli filmovou hvězdou. Ale Bůh tomu chtěl, že její cesta byla trnitá, ale ona, tu svou cestu, přijala s pokorou a vděčností. Říkala jsem si, že taky bych chtěla být, ve svém životě, tak statečná jako ona.

„ O nás, se neboj, hlavně, ať jsi šťastná Ty!“ Řekla máma a pohladila mě po tváři. Vzala jsem její ruce do svých a políbila je.

„ Maminko, moje zlatá, vím, jak to myslíš, ale je mi teprve 19 a nechci Vás tady nechat samotné. Uvidíš, jednou se objeví muž, se kterým budu šťastná a spokojená, ale do té doby na mne, prosím, nenálehej. Až skončí válka, všechno bude jiné, sestra bude větší, pak určitě se ten pravý muž najde. Uvidíš, věř mi,“ naléhála jsem.

Pravdou, ale bylo, že jsem se ještě nechtěla vdávat, vždyť jsem byla ještě strašně mladá, ale to jsem mámě říct nemohla.

Přesto, mi máma řekla větu, kterou jsem vůbec nečekala. Dokonce jsem si myslela, že umí číst mé myšlenky. Což by mě vůbec nepřekvapilo.

„ Dobře, dcerko, rozumím Ti, i já jsem byla mladá, ale nečekej příliš dlouho.“

„ Nebudu, mami, nebudu. Děkuji Ti, “ uklidňovala jsem ji.

Máma se jen, s laskavostí ve své tváři a v očích, usmála.

„ Tak pojď, doděláme večeři, za chvíli příjde táta. Kde je vůbec Anežka?“ zeptala se máma.

„ Za chvíli příjde. Poslala jsem ji pro mouku,“ odpověděla jsem.

„ Dobře, dobře,“ řekla máma unaveně.

♥ ♥ ♥

Další dny ubíhaly jako ostatní - rychle. Každý týden, jsem se těšila na neděli, až půjdeme na mši a budu moci zpívat. To mě moc bavilo, už když jsem byla malé dítě. Když jsem poprvé uslyšela zpívat náš kostelní sbor při mši, umínila jsem si, že jednou budu mezi nimi. Za nějaký čas, jsem šla společně s mou nejlepší kamarádkou Tončou, za naším farářem a poprosily jsme ho, aby nás do sboru vzal taky.

„ Děvčata, vy opravdu chcete zpívat ve sboru?“ divil se pan farář.

„ Ovšem, pane faráři, moc nás to baví.“ řekly jsme dvojhlasně.

Tenkrát, nám bylo tak kolem patnacti let a zpěváci v kostele, byli pro nás uctívaní lidé, stejně jako je dnes, třeba Karel Gott. Pan farář tehdy vyslyšel naše prosby a od té doby, jsme se staly členkami našeho kostelního sboru, na což jsme byli, jak se patří, hrdé. Teď, když je mi o čtyři roky více, můj zájem o zpěv neopadl, ale naopak, je ještě silnější, než kdy předtím. Ostatní mi říkali, že bych klidně mohla zpívat profesionálně, ale to jsem nechtěla. Líbilo se mi zpívat v kostele. Kostel vytváří krásnou atmosféru, jeho zdi a prostor celé budovy dělá z písně krásný skvost, který je záhodno poslouchat, a také mu naslouchat. Kdo to někdy zažil, určitě mi dá za pravdu.

♥ ♥ ♥

2. KAPITOLA

30. 1. 1944

Ráno bylo jako každé jiné - samá práce, ale i radost a smích - i když ten, nás odpoledne přešel. Byla jsem s mámou ve chlévě a pokluzaly jsme. Když už jsme skoro končily, objevila se ve dveřích Tonča.

„ Dobré odpoledne, jak se máte?“ smutně nás pozdravila.

„ Ahoj Tončo,“ pozdravily jsme ji s mámou – skoro jednohlasem.

„ Copak, vypadáš, jako by Ti uletěly včely?“ řekla jsem pobaveně.

„ Taky, že jo. Nesu Vám špatnou zprávu,“ řekla Tonča.

Máma přestala pracovat a podívala se vážně na Tonču.

„ Co se stalo?“ řekla máma skoro zděšeně, „ Něco s Vašima?“ a pomalu šla k Tonči.

„ Ale kdepak, naši jsou v pořádku,“ uklidnila mámu.

„ Už jsem se lekla, tak povídej, co se děje. Leze to z Tebe jako z chlupaté deky, “ zažertovala máma.

„ No, ta zpráva, se týká nás mladých,“ řekla Tonča a podívala se na mne.

„ Jak to myslíš?“ zeptala jsem se.

„ No, ráno v rádiu hlásili, že všichni mladí, narození v roce 1924, musí jít pracovat do Rajchu. Kdo to odmítne nebo uteče, bude potrestán vězením na 1 rok nebo vysokou pokutou.“ svěřila se Tonča, se slzami v očích.

„ Ale,“ mávla jsem rukou, „ třeba je to jen nějaká fáma, to by nám přece neudělali, i když to jsou Němci, no ne?“

„ Ale můžou, oni teď můžou všechno,“ řekla smutně máma.

„ Říkali, že všem, koho se to týká, pošlou dopis,“ povídá Tonča.

„ Tak uvidíme,“ řekla jsem, a protože jsem už dostávala hlad, zeptala jsem se Tonči:

„ Dáš si vánočku? Před chvílí jsme ji dopekli.“

„ Jasně,“ odvětila , „ ale za hodinu musím být doma, budeme drát peří. Příjdete taky? “

zeptala se.

„ Určitě, doděláme to tu, chvíli si odpočineme, něco si dáme na zub a půjdeme,“ ujistila ji máma.

„ Chcete pomoct?“ zeptala se starostlivě Tonča.

„ Ale kdepak,“ povídá máma, „ale můžeš jít do kuchyně a zatím, než to doděláme, uvařit mléko pro čtyři. Tedy při nás tři a Anežku, táta šel na pole a příjde až večer. Nechala jsem mu donést svačinu.“

„Dobře, tak já jdu.“ ohlásila Tonča.

♥ ♥ ♥

Drhnutí peří se dělá tak, že vezmete suché peříčko a odtrhnete chmýří od spinky. Vůbec to není těžké, ale zato hodně pracné. To odpoledne bylo kouzelné. Bylo nás tam celkem 12 žen a asi 6 dětí na peci. Všechny jsme seděly kolem stolu, draly jsme peří, zpívaly, povídaly příběhy a taky pohádky. Mezi námi byla i babi Stránská. Moje nejoblíbenější sousedka. V té době, jí už bylo kolem 80-ti let. Není to naše pravá babička, ale říkáme jí tak, protože se to k ní hodí. Vždycky byla velmi hodná, svého manžela ztratila už velmi dávno a její jediný syn zahynul minulý rok na frontě.

Když jsem byla malá, a drhlo se peří, leželi jsme na peci a babi Stránská nám vyprávěla pohádky. Anežka už byla taky na světě a všichni jsme naslouchali, a také jsme měli spoustu otázek.

„ Babi, a co udělal ten drak?“ ptala jsem se.

„ No, představ si, že nic. Princezna natrhala na louce kytičku a šla za drakem. Když k němu přišla, dala mu ji za ucho a stali se kamarádi.“ vysvětlovala babi.

„ No, a co ten princ?“ nedala jsem se odbýt.

Babi se zasmála:

„ Tak princ, se vší parádou odjel domu a už se na zámku neukázal.“

„ A Jeník?“

„ Jeník, ten se konečně odhodlal a šel si vyprosit, k panu králi, svou milovanou princeznu Libušku. A za tři dny byla svatba, a všichni byli moc šťastní,“ dovyprávěla babi naší oblíbenou pohádku.

„ Jé, to krásná pohádka!“ vzdychla Anežka. „ Ještě jednu, prosíííím,“ žadonila.

„ I kdepak,“ řekla babi, „ honem na kutě, už je hodin, jak na kostele.“

„ A zítra nám povíš další?“ nedala se Anežka.

„ Jestli maminka dovolí, tak určitě Ti příjdu povědět další,“ řekla babi.

Anežka se prosebně podívala na maminku. Máma věděla, že si to Anežka nedá vymluvit, a tak povídá:

„ Jistěže, naše drahá sousedko, vždy u nás budete vítána.“

„ Děkuji Ti, moje milá. Ráda zítra příjdu,“ srdečně odpověděla babi a odešla.

♥ ♥ ♥

Čas utíkal jako voda. Týden před mými narozeninami jsme si s mámou řekly, že je, jak se patří, oslavíme. Máma upeče dort a na oběd budeme mít brambory a pečené maso. I když zrovna nejsme chudí, maso máme jen na výjimečné dny a oslavy. Pozvali jsme také Tonču s rodiči. A protože se Tonča narodila ve stejném roce, jen o dva dny později, rozhodli jsme se, že to oslavíme spolu najednou. Tonča byla vždycky moje nejlepší kamarádka, nikdy mě nenechala na holičkách a já jsem jí za to vděčná. Vždy jsem se na ni mohla spolehnout, stejně jako ona na mě. Jsem vděčná Bohu, že ji mám.

Přípravy probíhaly na jedničku, a kdyby nebylo války, křiku, hromobití pušek, děl a bomb, bylo by všechno naprosto perfektní.

3. KAPITOLA

1.2.1944

Den byl krásný. Bylo slyšet smích dětí, které venku stavěly sněhuláka a sjížděli vzdejší kopec na starých hrncích. Zrovna jsme s mámou seděly u stolu a dolaďovaly mou oslavu, když někdo zaklepal na dveře.

„ Kdopak to k nám jde? To bude asi Tonča, “ řekla s úsměvem máma a šla otevřít dveře.

„ Dobrý den, promiňte, že Vás ruším,“ řekl smutně postmistr a sundal si z hlavy čepici.

„ Proč tak smutně, sousede?“ zeptala se máma, „ jen pojďte dál, sedněte si, ať nám nevynesete spaní.“

„ Děkuji, děkuji, to nebude potřeba, nesu pro Jiřku rekomando,“ smutně se na mě podíval a pokračoval, „ je mi to líto, jen potřebuji Váš podpis.“

Nechápavě jsme se, na sebe s mámou, podívaly. Šla jsem poslušně podepsat listinu a převzala jsem dopis.

„ Děkuji a přeji hodně šťěstí, s pánem Bohem, “ řekl postmistr a odešel.

Vůbec jsme s mámou nechápaly, co se s ním stalo. Vždycky byl usměvavý, žertoval, vykládal vtipy a dnes byl jako vyměněný.

„ Tak se podívej, co to je. Od koho to je?“ zeptala se zvědavě máma.

Podívala jsem se na adresu:

„ Je to z Říše,“ řekla jsem a strachy jsem polkla.

V duchu jsem si říkala:

„ Že by Tonča měla přece jen pravdu? To snad ne, co jen budeme dělat,“ posteskla jsem si. Když jsem nabrala odvahu, otevřela jsem dopis a začala jsem číst:

„ Přikazovací výměr, podle 1 vládn. Nařízení ze dne 4. V. 1942, jímž se činí některá opatření o řízení práce (Sb. 154/42), přikazujete se k firmě – název neumím přečíst.“

„ To nevadí. Přečti, co je tam dál. Kam Tě posílají? “ nedočkavě se ptala máma.

„ Posílají mě do Erfurtu,“ našla jsem v dopise ještě jeden papír, „ podívej je tu ještě jeden. Mám si sbalit jen ty nejnutnější věci, maximálně jedno zavazadlo a 3. 2. 1944 v osm hodin večer mám být na vlakovém nádraží. Pokud se nedostavím, pak mi dají pokutu 100 000,- nebo mě zavřou do vězení na 1 rok, “ dočetla jsem.

Chvíli jsme obě mlčely. Začaly se mi do očí hrnout slzy a se vzlyky jsem řekla:

„Tak přece jen měla pravdu.“

„ Snad nebude tak zle, to vydržíš. Jsi silná holka. Ty to zvládneš,“ řekla máma a pohladila mě po ruce.

Podívala jsem se na ni a v jejích očích jsem viděla slzy, strach a bolest. Věděla jsem, že mě chce potěšit a povzbudit. A já, v té chvíli, jí za to byla vděčná, a šťastná, že mám takovou maminku.

Najednou máma vstala a rozhodně řekla:

„ Víš, co? Tu oslavu uděláme zítra. Přestaň brečet, stejně to ničemu nepomůže, a utři si slzy. Utíkej za Tončou a řekni u nich doma, ať zítra příjdou. Upeču mezitím dort. Tak honem běž, “ povzbudila mne, „ beztak Tonča dostala taky ten zpropadený dopis. No tak, nekoukej tak na mě, utíkej.“

Bylo to strašně zvláštní, ale dalo mi to velkou sílu. Utřela jsem si slzy a vstala jsem.

Vítězně jsem prohlásila:

„ Máš pravdu, maminko, už jdu.“

Objala jsem ji a dala ji pusu na tvář.

„ Ale no tak, utíkej,“ zasmála se máma.

„ Jo, už letím,“ opětovala jsem její úsměv a máma mě pohladila po tváři. S těžkým srdcem jsem odešla.

♥ ♥ ♥

Když jsem vyšla z domu, podívala jsem se do okna kuchyně. Chtěla jsem mámě zamávat, ale uviděla jsem něco, co mi dlouho nedalo spát. Máma tam pořád stála. Najednou si sedla, dala si hlavu do dlaní a plakala. Začaly se mi slzy kutálet po tváři.

Najednou, mi připadala strašně vzdálená. Chtěla jsem jít zpět a uklidnit ji, ale pak jsem si to rozmyslela.

Přemýšlela jsem, co bych jí asi tak řekla.

Že mám strach?

Že se bojím, že už se nikdy neuvidíme?

Že se bojím smrti?

Že se bojím, že nás někam zavezou a všechny postřílejí?

Chápala jsem její pláč, a také i ten svůj.

Otočila jsem se, utřela jsem si slzy a šla jsem za Tončou. Cestou jsem přemýšlela, jak to všechno dopadne. Nejraději bych utekla, ale vím, že bych nejvíce, ublížila své rodině. Určitě by jim SS něco udělala a to jsem nechtěla. Nezbývá mi nic jiného, než se sbalit a odjet.

Náš pan farář vždycky říkával, že když je nám nejhůře, máme se modlit. Že nám Bůh pomůže.

Je pravda, že jsem jeho radu už několikrát použila. A opravdu to fungovalo. Ale bude to fungovat i teď? Přece jenom, je to jiná situace a daleko těžší.

„ No, uvidíme, “ řekla jsem si v duchu, „ zkusím to.“ Začala jsem se modlit k pánu Bohu, paně Marii a Ježíškovi.

„ Pane Bože, pano Marie, i ty Ježíši Kriste, prosím ochraňujte nás. Ať se stane cokoli, dejte, abychom se ve zdraví vrátili domů. Děkuji. Amen.“

Najednou, ten strach a bezradnost, byla ta tam.

Uvědomila jsem si, že už stojím před Tončiným domem. Dveře byly otevřené, tak jsem zaklepala:

„ Tončo, jsi tu?“

„ Jasně, pojď dál, jsem v kuchyni, “ hulákala na mě Tonča.

Vešla jsem do kuchyně a smutně jsem Tonči přiznala:

„ Tončo, promiň, měla jsi pravdu.“

Tonča přestala uklízet a podívala se na mě. Měla plné oči slzí, ale zároveň vypadala odhodlaně a tvrdě.

„ To je dobrý Jiřko, aspoň teď víš, že můžou všechno.“

„ Jo, to jo,“ řekla jsem smutně a začaly se mi kutálet slzy po tváři. Najednou jsme se obejmuly.

„ No tak, děvče, to přece zvládneme, aspoň budeme spolu,“ utěšovala mě.

„ Snad máš pravdu. Bojím se, že nás zabijí,“ řekla jsem smutně.

„ Ale, prosím Tě, “ řekla Tonča, postavila se přede mne a chytla mě za ramena, „ copak by své pracovní otroky zabíjeli? Kdo by jim tam v Říši asi tak dělal? No a kdybys jsi, náhodou, ale fakt jen náhodou, měla pravdu, tak umřeme alespoň spolu – dvě nejlepší kamarádky. To je dobrý, ne? “

usmála se.

„ Ty jsi ale číslo,“ řekla jsem, „ až budeš ležet na smrtelné posteli, ještě budeš všem okolo vykládat legrační příběhy, ne?“

„ Jo, holka, to je možné, ale já nehodlám jen tak brzo zemřít, víš,“ odpověděla a šibalsky se usmála.

Najednou jsme se začaly obě smát a nemohly jsme to zastavit.

Do dveří vešla Tončina máma.

„ I vy holky bláznivé, za dva dny jdete do Říšského pekla, a vy z toho máte snad radost, nebo co !?“

„ Ale ne maminečko, nejsme vůbec rády, ale co nám jiného zbývá, alespoň trochu úsměvu a legrace nám neuškodí. Kdybychom plakaly, víš jak bychom vypadaly? Ty by jsme si brzo nenašly ženichy, že jo Jiřko? “ usmála se Tonča a políbila mámu na tvář.

„ Jasně, Tonča má pravdu, “ přikývla jsem.

„ Hm, … vlastně máte obě pravdu. Jen doufám, že se nám obě ve zdraví vrátíte, “ odvětila Tončina máma starostlivě.

„ Maminko, neboj se o nás, zdravé se vrátíme, uvidíš,“ utěšovala ji Tonča.

„ Jo, abych nezapomněla, máma Vám vzkazuje, že tu oslavu uděláme zítra,“ oznámila jsem.

„ Dobře, dobře, příjdeme. Doneseme taky něco na zub, jak jsme byli domluveni,“ řekla Tončina máma.

♥ ♥ ♥

4. KAPITOLA

2. 2. 1944

Spolu s mámou jsme dělaly oběd, najednou se máma přidržela stolu a sedla si na židli.

„ Maminko, jsi v pořádku ?“ zeptala jsem se.

Ale jistě děvče, nějak mě přemohla únava,“ odpověděla máma. Klekla jsem si k ní, vzala jsem její ruce do svých a políbila je.

„ Jsi si jistá?“ nedala jsem se.

„ Ale ano, jen mě něco napadlo,“ odmlčela se, jako by hledala vhodná slova, „ pamatuješ si na svého bratra?“

„ Ano maminko, pamatuji si na něj,“ řekla jsem smutně.

„ Když jsme ho ztratili, myslela jsem si, že to nepřežiju. Ale pak jsem pomyslela na Vás, na Tebe, Aničku a Slávka. Mé srdce poskočilo štěstním, že i když jsem ztratila jednoho, další 3 ještě mám, a udělám vše proto, aby to tak bylo napořád. Nejprve odešel do války Slávek a teď nám válka bere i Tebe. Nepřežili bychom, kdybychom měli přijít i o Vás. Slib mi, že neuděláš nic, co by Ti ublížilo, a že je tam budeš poslouchat. Víš, že za neposlušnost můžeš být zastřelená! Slib mi to!“ naléhala na mě máma.

„ Neboj se, maminečko zlatá, nic se mi nestane, vrátím se zdravá, vdám se, budu mít krásné děti a Vy vnoučata a všichni budeme šťastni. Slibuji Ti, že neudělám nic, co by to mohlo překazit,“ slíbila jsem jí, „ neboj se a nebuď smutná, budeme si psát než se vrátím.“

„ Dobře děvče, jsem ráda, že jsi tak silná a doufám, že Ti to vydrží.“

„ To víš, že ano,“ odpověděla jsem a obejmula jsem ji.“

„ Tak, a teď zpátky do práce, za chvíli příjdou Milerovi,“ řekla máma.

„ Jasně,“ prohodila jsem a šla jsem prostřít stůl.

♥ ♥ ♥

Můj bratr Josef byl o 5 let starší než já. Milovala jsem ho, byl to můj hrdina a zachránce. Když jsem měla nějaký problém, vždycky mi pomohl, a já jsem mu byla, za to velmi vděčná. Chránil mně ve škole, a někdy, vzal na sebe vinu, za to, co jsem provedla já. Vždycky říkaval, že mě má rád, a že nenechá nikoho, aby mi ubližoval. Na začátku války, Josef pracoval u železnic. Bylo mu v té době 25 let.

V den jeho smrti, byl velmi šťastný a měl hodně plánů do života. Chtěl se oženit s Fančou, z vedlejší vesnice, mít děti, statek, spokojený a šťastný život. Ale Bůh tomu chtěl, že se toho Josef nedožil.

V ten den, šel do práce jako každý jiný. Než odešel, řekla jsem mu, ať si dává pozor, a je opatrný. Měla jsem pocit, že se stane něco špatného, ale nevěděla jsem co. On jen mávnul rukou, usmál se, řekl mi „ ahoj “ a odešel.

To bylo naposled, co jsem ho viděla živého.

Jeho železniční stanice, kde sloužil, byla malá a nepřehledná. Všude byl les a těsně před stanicí byla nepřehledná, prudká zatáčka. Když Josef přehazoval vyhýbku, neviděl vlak, co se k němu blížil a z nějakých nevysvětlitelných důvodů, nefungoval ve vlaku ani přístroj na houkání. Strojvůdce zkoušel brzdit, ale bohužel, neubrzdil.

Vyšetřovatelé nám řekli, že Josef měl rychlou smrt, že byl na místě mrtvý a nic necítil. Ani bolest, ani žal. Jeho pohřeb, byl to nejsmutnější, co jsem do té doby zažila. Byla se s ním rozloučit celá vesnice. Všichni plakali a ani na smuteční hostině pláč neustával. Jak plynul čas, stále mi chyběl a měla jsem pocit, že Josef nezemřel, že někde žije dál, a je šťastný. Snad možná ….

Kdo ví …..

♥ ♥ ♥

Někdo zaklepal na dveře. Nechala jsem stůl stolem a šla jsem otevřít.

„ Tatínku,“ vyjekla jsem a s radostí jsem ho objala.

„ To je ale radosti,“ usmívá se táta a opětoval mé objetí.

„ Aničko!“ řekla jsem, když jsem ji, zpoza tátova ramene uviděla.

„ Ahoj Jiřko,“ řekla Anči a objaly jsme se taky.

„ No, to je dost, že už jste tady,“ řekla máma „ už jsem myslela, že to nestihnete.“

„ Neboj Andělko, přece bychom si nemohli nechat ujít takovou slávu, viď Aničko,“ řekl táta a políbil maminku na tvář.

„ Jasně.... jééé, tolik dobrot ...“ řekla Anička s rozzářenýma očima a už se natahovala pro kousek domácí vánočky.

„ Necháš to!“ přikázala jsem jí a lehce jí plácla po ruce, „ to je až k čaji po obědě.“

„ No, jo ….,“ řekla s nechutí Anežka.

„ Běžte se umýt a převléct, za chvíli tu budou Milerovi,“ přikázala máma a táta s Anežkou poslechli. Já s mámou jsme ještě dokončovali oběd, když jsme uslyšeli další klepání.

Když jsem otevřela dveře, uviděla jsem Milerovi vcelé své kráse.

„ Dobrý den, vinšuju,“ řekla jsem zdvořile, „pojďte dál.“

„ Dobrý den, něco jsme donesli,“ odpověděla paní Milerová a podala mi mísu plnou cukroví.

„ Děkujeme,“ ozvala se máma z kuchyně, „ pojďte dál, do kuchyně, jen něco tady dodělám.“

Dovedla jsem návštěvu dovnitř. U stolu už seděl táta s Aničkou. Oba vstali a pozdravili se s návštěvou.

„Dobrý den, vinšuju,“ pozdravila Anička a trochu se poklonila.

„ Dobrý den, sousedi,“ pozdravil je táta a podal jim ruku na přivítanou,“ buďte nám vítáni, rád Vás zase vidím.“

„ Dobrý den, i my Vás,“ odpověděl pan Miler.

Pozdravili se i s maminkou, a za chvíli jsme už seděli u stolu a obědvali.

„ Bylo to výborné, jen co je pravda. Ne nadarmo se o Vás říká, že jste jedna z nejlepších kuchařek široko daleko.“ řekl pan Miler a paní Milerová přikyvovala. Věděla, že je to pravda, a tak nebyla ani rozlobená, když její muž pochválil mou maminku.

Moji a Tončiny rodiče se měli rádi, často se navštěvovali a pomáhali si, jak jen to šlo.

Stejně jako naše rodina, byli Milerovi rolníci, takže chápali a znali problémy, které se u nás občas vyskytly, i když byli o něco bohatší než my, stále se k nám chovali jako k sobě rovným.

Po obědě přišel čas na dárky. Nejprve jsme popřáli Tonči. Dostala krásný svetr, který si z celého srdce přála. Dále prstýnek ode mne, který mě stál celé jmění. Také nějaké peníze od jejích rodičů na přilepšenou, a samozřejmě dopisní papíry a obálky, ať, jak bude pryč, může kdykoliv napsat.

Pak jsem přišla na řadu já. Táta to schválně natahoval, odešel do ložnice a přinesl dvě krabičky a obálku.

„ Jiřinko, přeju Ti, aby jsi byla zdravá a šťastná, aby jsi se nám vrátila u toho Rajchu moc brzy, a aby jsi věděla, že Tě máme moc rádi.“

Podal mi dary a políbil mě na tvář.

Pak mi popřála máma.

„ Tatínek už všechno řekl a já se k tomu přidávám. Hodně štěstí, dceruško, opatruj se.“

V jejích očích jsem viděla slzy, které se snažila zakrýt, ale nedařilo se jí to. Začaly jí stékat po tváři, a mě se začaly zase hrnout do očí. Objaly jsme se a políbily.

Na řadu přišla Anežka, a pak i Milerovi a Tonča.

Otevírala jsem jeden dárek za druhým.Nejprve jsem začala dárky od mých rodičů. Dostala jsem krásný malovaný šátek. V dalším byly obálky a dopisní papíry, a v obálce byly peníze.

„ Šátek máš na památku, ať na nás nezapomeneš, papíry a obálky, aby jsi nám mohla napsat, a peníze, ty Ti určitě přijdou vhod kdykoli,“ řekl se slzami na tváři maminka. Objala jsem jí a povídám.

„ Maminko, to víš, že na Vás nezapomenu a budu Vám psát, tak často, jak budu moci. Vždyť víte, že Vás všechny mám strašně ráda,“ řekla jsem a usmála jsem se, abych je povzbudila.

Začala jsem otevírat poslední dárek – od Tonči, s velkým napětím. Podívala jsem se Tonču a viděla jsem, jak se potutelně usmívá.

„ Co se směješ, Tončo?“ zeptala jsem se jí.

„ Jenom to otevři, sama uvidíš..,“ a začala se smát ještě více.

Začala jsem dárek co nejrychleji rozbalovat. Najednou jsem uviděla ten samý prstýnek, co jsem jí dala já.

Vyprskly jsme smíchy a spolu najednou jsme zvolaly:

„ Jsme nejlepší kamarádky,“ objaly jsme se a přitom náš smích neustával. Dokonce se k nám přidali i všichni ostatní.

Zbytek dne probíhal nádherně, táta hrál na trumpetu, my jsme zase zpívali, naši otcové si dávali štamprle a my zase bílou kávu s vánočkou.

Byl to prostě můj nejkrásnější den v roce 1944, mé krásné dvacáté narozeniny.

5. KAPITOLA

3.2.1944

V sedm hodin večer jsme vyjeli na nádraží. Tatínek zapřáhl koně do povozu a za chvíli jsme vyjeli. Jeli mě doprovodit všichni, až na Slávu, ten musel zůstat doma a pokluzat dobytek, protože někdo doma zůstat musel a navíc brzy ráno jede zase na frontu. Rozloučil se se mnou doma.

„ Jiřinko, moje malá sestřičko, dávej tam na sebe pozor. A piš, a vrať se nám ve zdraví. Budeme tady na Tebe všichni čekat, ano?“

„ Jistě, neboj se Slávku, vrátím se,vdám se a budu mít děti, a všichni budeme šťastni.“

„ Dobrá, dobrá, tak už běž, už Tě čekají.“

„ Dobře, už jdu, pojď mě ještě obejmout,“ zažadonila jsem.

Obejmuli jsme se a Slávek podotknul:

„ Buď tam opatrná.“

„ Budu, a prosím, ty taky, na té frontě,“ řekla jsem. Sláva jen kývl hlavou a já jsem jen doufala, že se,ve zdraví, velmi brzy uvidíme.

Na nádraží jsme přijeli v 8.45,už tam byli Milerovi s Tončou, a desítky dalších mladých i starších lidí. Všichni se objímali, plakali a loučili se. A my, i když jsme nechtěli, jsme udělali totéž.

„ Dávej na sebe, děvče, pozor a nezapomeň, cos nám slíbila,“ řekla máma a začala plakat. Obejmula jsem ji a slzy mi stékaly po tváři.

„ Neboj se mami, nezapomenu, vrátím se. Mám Tě moc ráda. Buď, prosím, silná,“ řekla jsem jí.

„ Neboj dcerko, já se o ně postarám, a Ty se nám ve zdraví vrať a piš, ať víme, co s Tebou je,“ řekl táta a v slzách jsme se obejmuli.

„ Ano, tatínku, to víš, že napíšu,“ odpověděla jsem.

„ Bude se mi moooooc stýskat,“ vyrušila nás plačící Anežka a hrnula se ke mě, abychom se objaly.

„ Mě taky, Aničko, buď silná. Teď mě musíš doma zastoupit. Pomáhej mámě a tátovi, slib mi to, prosím,“ žádala jsem Aničku.

„ Slibuju,“ řekla Anežka

„ Dobře, už jsi velká holka, víš to?“ zeptala jsem se a usmála jsem se.

„ Jasně, že jsem,“ a začaly jsme se smát.

Najednou jsem uslyšela Tončin hlas.

„ Jiřko, Jiřko, tady jsme!“ Tonča mávala rukou jako zběsilá.

„ Ahoj Tončo,“ volala jsem a mávala jsem jí na oplátku.

Začaly jsme utíkat k sobě a objaly jsme se.

„ Tak co, jak to snášíte Vy?“ zeptala se.

„ Nic moc, bude se mi strašně stýskat,“ řekla jsem smutně.

„ Já vím, mě taky, ale co naděláme?“ a pokrčila rameny.

Naše rodiny došly až k nám a všichni se pozdravili. Najednou jsme uslyšeli pískot a hlas SS vojáka:

„ Všichni nastupovat, za chvíli odjíždíme.“

Naposledy jsme se všichni objali. V tu chvíli mi proběhlo hlavou, že je to možná naposledy, co se vidíme. Moje objetí, v tu chvíli, bylo nejpevnější, jak nevíce jsem mohla. Chtěla jsem si pamatovat jejich paže, jejich tváře, jejich lásku. Věděla jsem, že jak nastoupíme do vlaku bude tomu všemu konec. Dlouho se neuvidíme, neobejmeme. Budu je vídat jen ve svých vzpomínkách, a snech. A kdoví, jestli vůbec i to.

Najednou Anežka řekla s úsměvem:

„ Neboj se, Jiřko, válka brzy skončí a Vy se vrátíte zdravé zpátky, uvidíš.“

V tu chvíli jsem nechápala, jestli to opravdu věděla nebo mě jen utěšovala. Často jsem na tuto chvíli vzpomínala a někdy mě opravdu držela nad vodou. Anežčina víra nebo přání, začalo být po čase i mé. A já jsem jí byla vděčná, že toto vůbec kdy řekla.

Nastoupily jsme do vlaku a sedly jsme si tak, abychom na své rodiny viděly, a mohly jsme jim zamávat a volat na ně:

„ Ahoj, mám Vás ráda.“

Vlak se rozjel a naši se mi čím dál více vzdalovali, až jsem viděla jen tečky někde v dáli, přesto jsme s Tončou nepřestávaly mávat. Až když jsme neviděli vůbec nic, přestaly jsme.

Sedly jsme si na sedadlo, pozorovaly okolí a lidi ve vlaku.

Všichni byli v našem věku. Holky i kluci. Holky většinou plakaly a kluci vypadali tvrdě, ale všichni jsme věděli, že to tak není, že se také trápí a jsou smutní, i když to na sobě nedávají znát. Někteří kluci uklidňovali holky, a někteří se jen tak dívali z okna.

Když jsme se i my podívali z okna, viděli jsme krásnou přírodu, protkanou zbořenými domy, plačícími lidmi, vojáky SS, tanky a kouře. Bylo to jako ve zlém snu. Tolik smutku a bídy.

Každému z nás se v hlavě honily myšlenky na návrat a otázky, na které nikdo z nás neznal odpovědi.

Vrátíme se vůbec?

Odvezou nás někam a postřílí nás jako Židy?

Čím víc jsme se vzdalovali od domova, tím víc se naše tváře koupaly ve smutku a slzách.

Celá cesta byla dlouhá. Často se zastavovalo a nastupovali další a další mladí lidé.

Na jedné nutné zastávce mimo železniční stanice, se stalo něco, co nás všechny ohromilo. Ve vlaku s námi byli SS vojáci, aby na nás dávali pozor. Když na té zastávce vlak zastavil, vyběhl z něj kluk a chtěl utéct. Všude okolo bylo pole, po kterém se kluk rozběhl. Vojáci ho hned uviděli a volali na něj:

„ Halt!“

Kluk, ale běžel dál. Jeden voják vzal samopal a začal po něm střílet. Kluk se najednou svalil na zem a nehýbal se. Bylo jasné, že ho onen voják zastřelil, a že je kluk mrtvý. Což se nám za chvíli potvrdilo, když ho vojáci nesli zpět do vlaku.

Holky začaly plakat a kluci nevěřícně kroutili hlavou.

Všichni jsme v tu chvíli byli zajedno. Neměli jsme rádi Hitlera, a ani fašisty - němce, za to, co nám dělají a přáli jsme si, aby válka zítra skončila a my se vrátili domů.

Bohužel se přání, některých z nás, nevyplnilo ani jedno. Ale to, v tu chvíli, nikdo z nás nevěděl.

♥ ♥ ♥

Po dlouhé dvoudenní cestě, kdy jsme dostali k jídlu jen chleba a štangli salámu, jsme dorazili na místo.

„ Erfurt ,“ slyšeli jsme volání výpravčího.

Podívali jsme se z okna a viděli jsme vojáky SS, kteří na nás už čekali. Do vlaku nastoupil voják SS jménem Heinz Brukcner a řekl nám česky pokyny:

„ Budu Vám teď říkat jména, tito lidé si vystoupí. A poté všichni najednou budete odvedeni do ubytoven, kde Vám řeknou další pokyny.“

Vycházeli jsme z vlaku. Když jsem byla na řadě, šla jsem kolem zastřeleného kluka. Podívala jsem se na něj. Vypadal strašně mladě, tak asi na 16 let. Tvář měl od krve a kolem něj byla krvavá louže. Vedle něj stáli dva vojáci.

Jeden z nich na mě německy promluvil:

„Nekoukej a běž.“

Druhý voják kluka zakryl dekou. Podívala jsem se na vojáka, který na mě promluvil. Viděla jsem v jeho očích smutek a slzy, ale zároveň i hrdost. Otočila jsem se a vystoupila jsem z vlaku.

„ Cos tam dělala ?“ zeptala se mne Tonča, která už na mě venku čekala.

„ Viděla jsem toho kluka, co ho zastřelili, vypadal tak na 16. Bylo to strašné,“ řekla jsem.

„ Holka, ty jsi odvážná. Myslela jsem, že Ti tam něco udělají,“ namítla Tonča.

„ Taky jsem viděla i toho vojáka. Vypadal, jako by chtěl brečet, ale nemohl,“ utřela jsem si z tváře slzy, „možná, že všichni nejsou tak zlí, možná musí vykonávat jen rozkazy, aby je ti ostatní nezastřelili,“ pokračovala jsem.

„ Možná jo, kdo ví...“ řekla Tonča.

Došli jsme k továrně a vedle ní stál velký dům. Vypadal spíše jako velký sklad. Posléze, když nás odvedli do něj, jsme zjistili, že je to naše ubytovna.

Rozdělili nás – zvlášť holky a zvlášť kluky.

Naše místnost byla velká, holé stěny, asi 15 poschoďových postelí, několik skříní.

Postele byly železné, se starou matrací, která páchla po myších, na nich dvě deky.

Podívaly jsme se s Tončou na sebe, a oběma nám bylo jasné, že si tady nezvykneme, a že jsme pro němce ta nejnižší spodina.

Po chvíli přišel SS voják s dalšími pokyny:

„ Ticho všechny! Rozeberte si postele, jak je libo. Co se týká práce, budete pracovat na 3 směny, a to každý den, kromě neděle, po 12ti hodinách. V neděli máte právo na oddych, můžete si dělat, co chcete, ale dvě z vás, budou mít vždy službu v kuchyni. To znamená, když kuchařky budou potřebovat pomoct, budete k dispozici. Rozpis bude uveřejněn v jídelně. Pokud půjdete ven, musíte se vrátit do 18,30. Od 19,00 vám začíná noční směna. Jídlo budete mít 3x denně, každá z vás dostane talíř a lžíci, které si musíte hlídat, jinak nedostanete jídlo. Rozpis na pracovní směny budete mít do hodiny vystaneny na nástěnce, na chodbě ubytovny. Teď se seřaďte po dvojicích. Půjdeme se podívat do továrny. Dostanete tam oblečení, které v práci budete nosit. Prát, čistit a zašívat si je, budete sami v umývarnách (teda spíše jen maličká místnost s kýblem a vodovodem – vešly se tam stěží 2 osoby. Samá špína, myši a šváby – ostatně, to jsme měli v celé ubytovně), které máte na konci chodby. Chlapci mají koupelnu na druhé straně. Prosím, do dvojic!“

Továrna byla jako budova na válečné stroje. Byly tam velikánské stroje, jeden vedle druhého, velký hluk a všude byli vojáci SS.

„ Tak jsme továrna na jemnou leteckou mechaniku a zde budete pracovat, někteří z vás budou pracovat u těchto velkých strojů, někteří budete montovat díly do dalších dílů. Není to těžké, jen to tak vypadá. Teď si pojďte vyfasovat oblečení, pak se vrátíme zpět na ubytovnu, kde již máte vystaven rozpis na vaše směny,“ řekl nám voják SS.

Jak řekl, tak bylo. Vyfasovali jsme oblečení a vrátili jsme se do ubytovny, kde jsme, hned při příchodu, vzali útokem nástěnku.

Díky Bohu, jsme s Tončou měli stejnou směnu – ranní. Kdybych nebyla s ní, asi bych se zbláznila. Nevydržela bych to.

Za půl hodiny, jsme měli nachystanou večeři v jídelně. Jedna jídelna byla v továrně a jedna na ubytovně. Vařilo se jen v továrně a do ubytovny se jídlo dováželo. Jídelna byla malá místnost tak pro 20 lidí, a opět špína kam se podíváte.

Když jsme vcházeli do jídelny dostali jsme plechový talíř se lžící. Stoupli jsme si do řady, abychom dostali večeři, na kterou, když jsme ji viděli, nás přešla chuť.

Bylo to rizoto. Sem tam maso a většina rýže byla ještě tvrdá.

Já a Tonča jsme si jídlo vzali s sebou, protože už nebylo nikde místo. Sedli jsme si na mou postel a začali jsme jíst.

Tonča si najednou povzdychla:

„ Tak to je paráda. Jídlo je hnus, máme tu staré deky a matrace, co smrdí myšinou, šváby a špínu, dřít budeme do úmoru a výdělek nic moc.“

„ Co naděláš, asi to nezměníme,“ odpověděla jsem.

„ Ahoj, já jsem Věrka, můžu přisednout?“ najednou se u nás objevila Věrka.

„ Jasně, pojď, sedni,“ řekla Tonča.

„ Jo, jo,“ přitakala jsem.

„ Díky. Viděla jsem Tě, jak ses koukala na toho kluka. To bylo moc odvážné. Jsi docela slavná. Každý tady o tom mluví,“ svěřila se mi Věrka.

„ Vážně? No, původně jsem to nechtěla udělat, ale to samo,“ řekla jsem.

„ Ahoj, já jsem Danka, ale říkají mi Rollandka. Můžu taky přisednout ?,“ řekla Rollandka.

„ Jasně, že jo,“ řekla jsem.

„ Jo, pojď si sednout,“ přitákala Tonča.

Návzájem jsme se představily.

S postupem večera se k nám přidávaly i ostatní. Anička, Hedva, Růza, Hela, Josefka, Zdeňka, Vanda, Mirka, Julie, Květa, Lída, Vlasta, Daňka, Jirka, druhá Anička, Máňa, Božena, Aloisie, druhá Máňa.

Začaly jsme si všechny povídat, poznávat se a nakonec jsme se spřátelily. Nejvíce – já, Tonča, Věrka a Rollandka.

První noc, jsme měly všechny společnou. Probrečely jsme ji.

A taky další 4 noci. Moc se nám stýskalo po domově a lidech nám blízkých.

♥ ♥ ♥

Asi po 14 dnech, jsme už večer ležely v posteli a mě to nedalo. Vytáhla jsem z pod polštáře fotku celé naší rodiny. Dívala jsem se na ni každý večer – tajně, protože by mi Tonča vynadala, že se trápím víc než je nutné. Dnes, mě ale nachytala.

„ No, to snad nemyslíš vážně?“ zeptala se mě nazlobeně, „ proč se na ni pořád díváš ? Myslíš, že jsem si nevšimla, že to děláš každý večer? Ničemu tím nepomůžeš. Jen se Ti bude stýskat, víc a víc!“ vynadala mi.

„ Já vím, ale nechci zapomenout, jak všichni vypadají. Ty nemáš fotku Vašich?“ omlouvala jsem, to co jsem udělala.

„ Ale jo, mám, občas se na ni taky podívám, ale né každý den, a navíc, když cítím, že mi to nedělá dobře, a že za chvíli začnu brečet, tak ji schovám. Miluju je všechny, ale bylo by to daleko horší, kdybych je viděla každý den s myšlenkou, že je nemohu obejmout, mluvit s nimi. Nevydržela bych to. Krom toho,“ ukázala na své srdce a hlavu,“ mám je v srdci a v hlavě. Často si na ně vzpomenu a představuju si, že jsme spolu a šťastni, ale, jak se mi začne stýskat, tak s tím přestanu, a myslím radši na něco jiného, víš. Je to tak lepší a vím, že by mi to všichni schválili,“ vysvětlila mi Tonča.

„ Asi máš pravdu,“ utřela jsem si slzy a schovala jsem fotku pod polštář.

„ Jiři, vždyť víš z jejich dopisů, že jim taky chybíš, a že Tě milují. Musíš to překonat. Nic jiného nám tady nezbývá,“ řekla Tonča a objala mě.

„ Já vím, děkuji Ti, Tončo, ještě, že Tě tu mám,“ usmála jsem se.

„ Taky jsem ráda, že jsme tady spolu... A teď pojď už něco dělat. Třeba si něco zahrajem, abychom přišly na jiné myšlenky. Věrko, Rollandko, pojďte se k nám přidat...., něco si zahrajem.“ nabídla Tonča.

„ Jasně, co naše oblíbené karty?“ navrhla Věrka.

„ Jo, výborný nápad,“ řekly jsme s Tončou najednou a hned jsme se začaly smát.

♥ ♥ ♥

Práce v továrně bylo peklo. Nesčetněkrát jsem si říkala, že radši budu celý den kydat hnůj, než být tady.

Při práci jsme nesměli mluvit, museli jsme jen pracovat. Pořád dokola kolem nás procházel důstojník SS, kontroloval naši práci a dohlížel na to, aby všechno fungovalo, tak jak má.

Vyráběli jsme jemnou mechaniku pro vojenské letadla a práce musela být přesná. Přesto nebyla těžká a naučily jsme se ji vcelku rychle. Šroubovala jsem malé šroubky do jednoho dílu – pořád dokola.

Jednou se stalo, že důstojník, co nás měl na starosti, a co kolem chodil jako mlsný pes, mě při mé práci pozoroval, pak mě uznale poklepal po rameni a pochválil mě:

„ Dobrá práce.“

Byl docela hodný, ale byl tvrdý na lajdáky.

Nosil s sebou malý bičík, a když se mu něco nelíbilo, tak toho dotyčného praštil bičíkem kdekoli a kdykoli.

Je, ale pravda, že veškerou práci, co se v továrně dělala, uměl bravurně. Byl to on, co nás tady zaučoval – všechny. Ukázal nám, co a jak se dělá – když bylo ze začátku potřeba, tak i třikrát – a vyžadoval, abychom to dělali přesně, jak nám to ukazoval. Dokonce se občas s námi i zasmál, pokud nebyli v dosahu ostatní SS důstojníci. Což bylo fajn. V jiné továrně, jak jsme zaslechli, práci ani neukázali, rovnou je k tomu postavili a přikázali, aby dělali. Samozřejmě, že to dělali všichni špatně a hned od začátku dostávali výprask. Žádnou legraci, ani úsměv, od SS nikdy neviděli.

Když jsme se to dozvěděli, byli jsme vděčni za toho, koho máme my.

A je fakt, že to byl jeden z mála Němců, které jsem snesla.

6. KAPITOLA

15. 3. 1944

Ten den, jsme měli noční. Pracovali jsme jako normálně. Ale přesto, to bylo jiné. Němci pořád pobíhali sem a tam, což nás docela znervózňovalo. Nejspíš, ale věděli, co se děje, a co se za pár hodin stane. Rádio jsme sice měli schované pod stolem, aby to SS nevěděli, a když jsme chviličku poslouchali, nic v něm nehlásili.

Chvíli po půlnoci to přišlo. Slyšeli jsme nálety letadel, což by nebylo nic zvláštního, ty tam létaly skoro pořád. Ale zvláštní bylo, že letěly příliš nízko a vydávaly neuvěřitelný hluk, až jsme si museli zacpat uši.

Na chvíli to přestalo. Ale to bylo jen předzvěst toho horšího.

Ani né za dvě minuty, jsme uslyšely ještě větší hluk a následný velký otřes.

Bylo nám jasné, že někdo vypustil z letadla pumu a bylo to hodně blízko.

Všechno se zatřáslo, polovina věcí na stole, spadla na zem a nás přepadl velký strach.

Všechny jsme se objaly a čekaly, co se dál stane.

Důstojníci pobíhali sem a tam, a křičeli: „ Bomba, bomba.“

„ Holky, co když tu teď zemřeme. Co když vypustí bombu přímo na továrnu. Doufám, že ubytovna a všichni v ní, jsou v pořádku,“ vyhrkla jsem ze sebe.

„ To taky doufám, bylo to hodně blízko. Ještě nikdy, jsem to tak blízko nezažila,“ řekla Tonča.

„ Ani my,“ přitákaly Věrka s Rollandkou.

„ No, snad Bůh nám dá požehnání, abychom to přežily,“ uklidňovala nás Tonča.

Najednou byl klid. Němci přestali pobíhat a náš důstojník SS k nám přišel, a uklidnil nás, že je všechno v pořádku, taky i ubytovna a všichni v ní. Nakázal nám, abychom to tam všechno uklidily a zase pokračovaly v práci. Ujistil nás, že již dnes nic takového nehrozí.

Zčásti jsme si hromadně oddechly, ale poslední věta nám na klidu nepřidala.

Co když, se to stane znovu zítra, a už se opravdu trefí přímo do továrny?

Snažily jsme se, zahnat takové myšlenky, ale šlo to z těžka. Uklidnily jsme se a začaly jsme uklízet.

Koniec ukážky

Table of Contents

Jiřina – nuceně nasazená

Copyright

ÚVOD

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA