Ukážka z elektronickej knihy

Stephen King

THE DARK TOWER

THE DARK TOWER VII

Copyright © 2004 by Stephen King

Published by agreement with the author

and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Translation © 2020 by Michal Jedinák

Poetry translation © 2020 by Jana Kantorová-Báliková

Maps copyright © 2004 by Robin Furth

Jacket design © 2020 by Emil Křižka

Slovak edition © 2020 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-7517-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Kto rozpráva,

ale nik ho nepočúva,

je nemý.

Preto túto poslednú knihu

z cyklu Temná veža venujem

tebe, verný čitateľ.

Dlhé dni a príjemné noci.

Znie čosi ako hrmot hrúd a rýľov,

zvon počujem a vprostred búrnych vzlykov

aj mená dobrodružných rovesníkov,

ten odvahou sa pýšil, tamten silou,

a ďalší šťastím. S tou družinou milou

je koniec – tak mi vraví zlovestný kov.

Aj na mňa čaká miesto v rade sôch

v žiarivom ohni. Pred očami beží

mi obraz tých, čo boli mladí, svieži,

a spoznávam ich v drsných zábleskoch,

no odhodlane dvíham lesný roh:

„Ja, junák Roland, som pri Temnej veži!“

– ROBERT BROWNING

Junák Roland k Temnej veži prišiel

Šesťkomorový revolver

od detstva mám a vždy budem mať,

bárs prísť môj koniec má.

– BAD COMPANY

Čím som sa to stal?

Skrátka, zlato, vedz –

všetci, ktorých poznám,

zmiznú nakoniec.

A môžeš mať celý

môj nečistý svet,

no zlomím ťa, s bôľom

sa v ňom budeš chvieť.

– TRENT REZNOR

19

99

REPRODUKCIA

ZJAVENIE

SPÁSA

POKRAČOVANIE

PRVÁ ČASŤ

MALÝ ČERVENÝ KRÁĽ

DAN-TETE

PRVÁ KAPITOLA

Callahan a upíri

1

Otec Don Callahan bol voľakedy katolíckym kňazom v meste – volalo sa ’Salem’s Lot –, ktoré sa už neobjavovalo na nijakej mape. Veľmi ho to netrápilo. Pojmy ako realita preňho stratili zmysel.

Bývalý kňaz teraz držal v ruke pohanský predmet, korytnačku vyrezanú zo slonovej kosti. Na zobákovitej papuli mala zárez a na pancieri škrabanec v tvare otáznika, ale inak bola prekrásna.

Prekrásna a mocná. Jej sila mu prúdila do ruky ako elektrina.

„Je nádherná,“ zašepkal chlapcovi, ktorý stál pri ňom. „To je Maturin, však?“

Chlapec sa volal Jake Chambers a precestoval veľký kus cesty, kým sa vrátil takmer na jej začiatok tu na Manhattane. „Neviem,“ odvetil. „Asi áno. Ona jej hovorí sköldpadda a môže nám pomôcť, ale nemôže zabiť útočníkov, ktorí tam na nás čakajú.“ Hlavou kývol k Prasaťu v kotle a napadlo mu, či univerzálnym ženským zámenom ona myslel Susannah, alebo Miu. Kedysi by bol povedal, že na tom nezáleží, lebo ženy sú navzájom tesne spojené. Lenže teraz sa mu videlo, že je to podstatné – alebo čoskoro bude.

„Iba my to dokážeme, otče. Urobíte to?“ opýtal sa kňaza. Znamenalo to: Postavíte sa im? Budete bojovať? Budete zabíjať?

„Och áno,“ pokojne odvetil Callahan. Korytnačku zo slonoviny s múdrymi očami a poškriabaným pancierom si opäť vložil do vrecka s extra nábojmi do zbrane, ktorú pri sebe nosil, a jedným tľapnutím po šikovne vyrezanom zvierati sa uistil, že je v bezpečí. „Budem strieľať, až kým sa mi neminú náboje alebo kým nebudem mŕtvy. Ak vystrieľam guľky skôr, ako ma zabijú, budem ich tĺcť... rukoväťou pištole.“

Pred posledným slovom zaváhal iba nebadane, Jake si to vôbec nevšimol. Ale počas pauzy k otcovi Callahanovi prehovorilo svetlo. Silu dobra poznal dávno, už od detstva, ale na niekoľko rokov podľahol zlej viere, keď jeho porozumenie elementálnej sile najprv zoslablo a napokon oň úplne prišiel. Tie dni však už mal za sebou a svetlo bolo opäť jeho, za čo ďakoval Bohu.

Jake prikyvoval a hovoril niečo, čo Callahan sotva počul. Na Jakových slovách nezáležalo. Podstatné bolo iba to, čo hovoril druhý hlas – hlas,

(Gan)

ktorý bol azda priveľký na to, aby ho nazýval Bohom.

Chlapec musí pokračovať, hovoril mu hlas. Nech sa tu stane čokoľvek, bez ohľadu na výsledok chlapec musí pokračovať. Tvoja úloha v príbehu sa takmer naplnila. Jeho nie.

Prešli popri tabuli na chrómovom stojane (ZATVORENÉ. SÚKROMNÝ VEČIEROK.), Jakov neobyčajný priateľ Rát klusal medzi nimi so vzpriamenou hlavou a zubil sa. Nad schodmi Jake vybral z pletenej kapsy, ktorú Susannah-Mia priniesla z Cally Bryn Sturgis, dva taniere – ’rizy. Ťukol nimi o seba, a len čo tlmene zazvonili, prikývol a povedal: „Ukážte zbraň.“

Callahan zdvihol ruger, ktorý Jake odniesol z Cally New York a teraz ho tam opäť vrátil; život je koleso a patrí mu za to naša vďaka. Kňaz si hlaveň pištole chvíľu podržal pri pravom líci ako účastník súboja. Potom sa dotkol náprsného vrecka, ktoré sa vydúvalo a ovísalo pod ťarchou nábojov a korytnačky sköldpadda.

Jake prikývol. „Len čo budeme dnu, zostaneme spolu. Vždy spolu, Rát medzi nami. Na tri. A keď začneme, neprestaneme, až kým nebudeme mŕtvi.“

„Nikdy neprestaneme.“

„Správne. Ste pripravený?“

„Áno. Nech ťa sprevádza Božia láska, chlapče.“

„Aj vás, otče. Raz... dva... TRI!“ Jake otvoril dvere a spolu vykročili v ústrety tlmenému svetlu a lákavej štipľavej vôni pečenej bravčoviny.

2

Jake podľa vlastného presvedčenia vykročil v ústrety smrti a myslel pritom na dve múdrosti, ktoré mu povedal jeho pravý otec Roland Deschain. Bitky, ktoré trvajú päť minút, plodia legendy, čo žijú tisíc rokov. A: Keď nastane tvoj deň, nemusíš zomrieť šťastný, ale musíš zomrieť spokojný, lebo si prežil život od začiatku do konca a celý čas si slúžil ka.

Myseľ Jaka Chambersa bola spokojná, keď si obzeral Prasa v kotle.

3

A s krištáľovo čistým zrakom. Zmysly sa mu tak zostrili, že necítil iba vôňu pečeného mäsa, ale aj rozmarínu, ktorým ho potreli; nepočul iba pokojný rytmus vlastného dychu, ale aj hukot prílivu krvi, ktorá sa mu po jednej strane krku šplhala k mozgu a druhou zostupovala k srdcu.

Spomenul si aj na Rolandovo príslovie, že aj najkratšia bitka, od prvého výstrelu po posledné padajúce telo, sa jej účastníkom zdá pridlhá. Čas je odrazu pružný; naťahuje sa až do stratena. Jake prikývol, akoby tomu rozumel, hoci to nebola pravda.

Teraz pochopil.

Najskôr sa mu zdalo, že je ich priveľa – nesmierna presila. Ich počet odhadol zhruba na sto, väčšina nepochybne patrila k tým, koho otec Callahan nazýval „zlými mužmi“. (Boli medzi nimi aj zlé ženy, ale Jake veril, že princíp je rovnaký.) Pomedzi zlých folken sa trúsili chudšie postavy, podaktoré tenké ako šermiarsky meč, s popolavou pokožkou a telom obklopeným nejasnou modrou aurou. Museli to byť upíri.

Rát stál Jakovi pri nohách, na malej líščej tvári sa mu zračil prísny výraz a tlmene skučal.

Vôňa pečeného mäsa vo vzduchu sa nešírila z bravčoviny.

4

Všade, kde sa to dá, musíme byť tri metre od seba, rozumiete, otče? povedal mu Jake na chodníku, a ako sa blížili k pultu hlavného čašníka, Callahan sa podľa dohody vzďaľoval napravo od chlapca.

Jake mu povedal aj to, aby kričal tak hlasno a dlho, ako bude vládať, a Callahan práve otváral ústa, keď v jeho vnútri opäť prehovorilo svetlo. Iba jedno slovo, ale stačilo to.

Sköldpadda.

Callahan stále držal ruger pri pravom líci. Ľavú ruku ponoril do náprsného vrecka. Scénu pred sebou nevnímal nadľudsky ostražito ako jeho mladý spoločník, ale aj tak videl veľa: oranžovočervené svetlo elektrických pochodní na stenách, sviece na stoloch uzavreté v sklenených nádobách jasnejšej, halloweenskej oranžovej farby, žiariace servítky. Naľavo od jedálne visel gobelín s rytiermi a ich dámami okolo dlhého hodovného stola. Z miestnosti išiel pocit – Callahan si nebol istý, čo ho vyvolalo, rozličné náznaky a podnety boli priveľmi nepatrné –, že ľudia sa upokojujú po nejakej vzrušujúcej udalosti, napríklad po malom kuchynskom požiari alebo dopravnej nehode na ulici.

Alebo po pôrode. Callahan zovrel v dlani korytnačku. Ten v krátkej prestávke medzi predjedlom a hlavným chodom vždy poteší.

„Prichádzajú gileadski ka-mai!“ zvolal nadšený nervózny hlas. Nepatril človeku, o tom Callahan takmer nepochyboval. Znel priveľmi bzučivo. Na druhom konci miestnosti stál ohavný kríženec vtáka s človekom. Mal na sebe rovné džínsy a čistú bielu košeľu, ale hlavu, čo z nej vykúkala, pokrývali lesklé tmavožlté pierka. Oči boli ako kvapôčky tekutého dechtu.

„Chyťte ich!“ zvolal odporne komický tvor a odhrnul servítku. Ukrývala sa pod ňou akási zbraň. Callahan predpokladal, že je to pištoľ, ale vyzerala ako niečo zo Star Treku. Ako im hovoria? Fázovače? Omračovače?

Nezáležalo na tom. Callahan mal oveľa lepšiu zbraň a chcel mať istotu, že ju každý uvidí. Z najbližšieho stola zhodil prestieranie a sklenenú nádobu so sviecou, potom strhol obrus ako kúzelník. Posledné, čo si želal, bolo v kľúčovej chvíli zakopnúť o pokrčené plátno. Tak svižne, že ešte pred týždňom by sa mu o tom ani nesnívalo, vyskočil na stoličku a zo stoličky na stôl. Vzápätí zdvihol sköldpadda, rovná spodná časť panciera sa mu opierala o prsty, aby si ju dobre obzreli.

Mohol by som niečo zanôtiť, pomyslel si. Mesačný svit ti pristane alebo Srdce som nechal v San Franciscu.

V Prasati v kotle boli v tom čase presne tridsaťštyri sekúnd.

5

Stredoškolskí učitelia, ktorí čelia veľkým skupinám študentov v študovni alebo na školskom zhromaždení, vám povedia, že tínedžeri, dokonca aj čerstvo osprchovaní a upravení, páchnu hormónmi, ktoré ich telá usilovne vylučujú. Každá skupina ľudí pod stresom vydáva podobný pach a Jake so svojimi jemne vyladenými zmyslami ho tu cítil. Keď prechádzali popri pulte hlavného čašníka (jeho otec ich s obľubou nazýval hlavnými vydieračmi), pach hostí Prasaťa v kotle bol slabý, ako majú ľudia, čo sa spamätávajú z dočasného rozruchu. Ale keď vtáčia bytosť vo vzdialenom kúte zakričala, Jake stolovníkov zacítil výraznejšie. Vznášala sa okolo nich kovová aróma a tak veľmi pripomínala krv, že vybičovala jeho náladu aj emócie. Áno, videl, ako Operenec na svojom stole odhrnul servítku. Áno, videl pod ňou zbraň. Áno, chápal, že Callahan je na stole ľahký terč. Jakovi to robilo oveľa menšie starosti ako mobilizačná zbraň v podobe Operencovho zobáka. Chlapec naťahoval dozadu pravú ruku, chystal sa hodiť prvý z devätnástich tanierov a amputovať hlavu, na ktorej sa zobák otváral, keď vtom Callahan zdvihol korytnačku.

Tu to nebude fungovať, pomyslel si Jake, ale skôr ako to v hlave dopovedal, pochopil, že sa mýli. Spoznal to podľa ich pachu. Vytratila sa z neho agresivita. A hŕstka tých, čo vstávali od stolov – červené diery na čelách zlých ľudí doširoka zívali, modré aury upírov akoby tesnejšie obopínali telá a silnejšie žiarili –, sa opäť posadila, tvrdo dopadli na stoličky, akoby si odrazu prestali ovládať svaly.

„Chyťte ich, to sú tí, o ktorých Sayre...“ Operenec stíchol. Ľavá ruka – ak sa dá taký škaredý pazúr nazvať rukou – sa dotkla rukoväte supermodernej zbrane a hneď zasa klesla. Z očí sa mu vytratil lesk. „To sú tí, o ktorých Sayre... S-S-Sayre...“ ďalšia odmlka. Potom vtáčí tvor povedal: „Och, sai, čo je tá nádherná vecička vo vašej ruke?“

„Viete, čo to je,“ odvetil Callahan. Jake sa dal do pohybu a kňaz, ktorý mal na pamäti, čo mu mladý pištoľník povedal vonku – Snažte sa, aby som zakaždým, keď pozriem doprava, zboku videl vašu tvár –, zostúpil zo stola, aby sa pohol s ním, ale korytnačku držal stále vysoko nad hlavou. Ticho v miestnosti takmer cítil na jazyku, ale...

Bola tam ešte jedna miestnosť. Doliehal z nej drsný smiech a chrapľavé, hýrivé výkriky – podľa zvuku sa kdesi neďaleko konal večierok. Naľavo. Za gobelínom s rytiermi a ich dámami pri večeri. Niečo sa tam deje, pomyslel si Callahan, a asi to nebude turnaj v pokeri.

Rát cez svoj večný úškrn prudko a hlboko dýchal ako dokonalý malý motor. Callahan však počul ešte čosi iné. Škrípavý lomoz, ktorý sprevádzalo rýchle cvakanie. Kňazovi stŕpli zuby a na koži cítil chlad. Niečo sa schovávalo pod stolmi.

Rát uvidel postupujúci hmyz prvý a zmeravel ako pes v strehu, jednu labu mal zdvihnutú a ňufák naťahoval dopredu. Na brumbovi sa chvíľu pohybovala iba tmavá a zamatová koža na nose, najskôr sa stiahla dozadu a odhalila zovreté ihly zubov, potom sa uvoľnila a zakryla ich, len aby sa opäť stiahla.

Chrobáky vyšli spod stolov. Nech to bolo čokoľvek,

korytnačka Maturin v otcovej zdvihnutej ruke pre to nič neznamenala. Tučný chlapík v smokingu s tartanovými

chlopňami slabo, takmer spýtavo oslovil vtáčieho tvora: „Nemali prísť ďalej ako potiaľto, Meiman, ani odísť. Povedali nám...“

Rát skočil vpred a zavrčal pomedzi zaťaté zuby. Jednoznačne to nebol rátovský zvuk, Callahanovi pripomenul komiksovú bublinu: Arrrrrr!

„Nie!“ znepokojene zakričal Jake. „Nie, Rát!“

Výkriky a smiech za gobelínom odrazu stíchli, akoby folken pochopili, že v prednej miestnosti sa niečo zmenilo.

Rát si Jakov výkrik nevšímal. V rýchlom slede rozhryzol tri chrobáky, v tichu, ktoré nastalo, panciere hrozivo praskali. Nepokúsil sa ich zjesť, mŕtvoly, každú veľkú ako myš, jednoducho vyhodil do vzduchu – najskôr hodil krkom a potom uvoľnil škľabiace sa čeľuste.

Ostatné opäť ustúpili pod stoly.

Je na to stvorený, pomyslel si Callahan. Ako voľakedy možno všetci brumbovia. Vyšľachtili ich ako niektoré plemená teriérov...

Z myšlienok ho vytrhol drsný výkrik spoza gobelínu: „Humovia!“ A potom druhý hlas: „Ka-humovia!“

Callahan pocítil absurdné nutkanie zakričať Na zdravie!

No skôr ako otvoril ústa, hlavu mu vyplnil Rolandov hlas.

6

„Jake, choď.“

Zmätený chlapec pozrel na otca Callahana. Kráčal s prekríženými rukami, bol pripravený šmariť ’rizu do prvého zlého muža alebo ženy, ktorá sa pohne. Rát sa k nemu vrátil, ale hlavou ustavične pohyboval zo strany na stranu a oči mu žiarili vyhliadkami na ďalšiu korisť.

„Pôjdeme spolu,“ povedal Jake. „Sú omráčení, otče! Okrem toho sme blízko! Odvliekli ju odtiaľto... z tejto miestnosti... a potom cez kuchyňu...“

Callahan ho nepočúval. S korytnačkou vysoko nad hlavou (držal ju ako lampáš v tmavej jaskyni) sa obrátil ku gobelínu. Ticho za ním bolo oveľa desivejšie ako výkriky a vzrušený bublavý smiech. Pôsobilo ako namierená zbraň. A chlapec zastal.

„Choď, kým sa dá.“ Callahan sa pokúšal zachovať pokoj. „Dobehni ju, ak to dokážeš. Je to rozkaz tvojho dinh. Aj svetlo si to želá.“

„Nemôžete...“

„Choď, Jake!“

Zlí muži a ženy v reštaurácii, pod vplyvom sköldpadda, či nie, po výkriku nepokojne zašumeli. Právom, pretože hlas, ktorý vyšiel z Callahanových úst, nepatril kňazovi.

„Je to tvoja jediná príležitosť a musíš ju využiť! Nájdi ju! Prikazujem ti to ako tvoj dinh!“

Jake vytreštil oči, lebo z Callahanovho hrdla naňho kričal Roland. Otvoril ústa. Omámene sa okolo seba poobzeral.

Okamih pred tým, ako sa gobelín naľavo od nich prudko odhrnul, Callahan postrehol jeho morbídny žart, ktorý by nedbanlivé oko na prvý pohľad ľahko prehliadlo: pečené mäso na ražni, hlavný chod hostiny, malo ľudskú podobu. Rytieri a ich dámy jedli ľudské mäso a zapíjali ho ľudskou krvou. Výjav na gobelíne zobrazoval kanibalské sväté prijímanie.

Vzápätí prastarí, ktorí si usporiadali vlastnú hostinu, strhli obscénny gobelín a vyrazili z miestnosti za ním, pričom jačali cez obrovské tesáky, ktoré im podopierali znetvorené ústa a navždy im bránili zavrieť sa. Oči mali čierne ako slepota, kožu na lícach a na čele – ba aj na chrbte rúk – im pokrývali divo rastúce zuby ako nádory. Rovnako ako upírov v jedálni, aj ich telá obklopovala aura, lenže mala taký nechutný a tmavý odtieň fialovej, že vyzerala takmer čierna. Z kútikov očí a úst im vytekala riedka tekutina. Prastarí bľabotali a niekoľkí sa smiali, ibaže namiesto toho, aby sa smiech tvoril v hrdle, zdalo sa, že si ho berú zo vzduchu ako niečo, čo sa dá uchmatnúť.

Table of Contents

Titulná strana

PRVÁ ČASŤ

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ ČASŤ

TRETIA ČASŤ

ŠTVRTÁ ČASŤ

PIATA ČASŤ