David Grossman

Iti ha-chajim mesachek harbe

Copyright © by David Grossman, 2019

Translation © Silvia Singer, 2020

Design & Layout © Mária Rojko, 2020

Illustrations © Ján Lebiš, dedičia, 2020

Slovak edition © Artforum, 2020

Font faces: PT Serif © ParaType Ltd., 2009

Vydanie publikácie z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

Kniha, ktorú držíte v rukách, vyšla aj vďaka nášmu spojeniu s 582 s. r. o.

Ďakujeme Vám, že ste si kúpili túto knihu, lebo dobré príbehy žijú vtedy, keď ich čítame.

Rafael mal pätnásť rokov, keď mu zomrela mama a vyslobodila ho zo svojho utrpenia. Dážď pršal na ľudí v kibuci, čo sa tiesnili pod dáždnikmi na malom cintoríne. Tuvja, Rafaelov otec, horko plakal. Celé roky sa oddane staral o svoju ženu a teraz vyzeral stratený a osirelý. Rafael, v krátkych nohaviciach, stál bokom od ostatných a zakrýval si hlavu a oči kapucňou, aby nevideli, že neplače. Pomyslel si: Teraz, keď je mŕtva, môže vidieť všetko, čo som si o nej myslel.

Bolo to v zime 1962. O rok sa jeho otec zoznámil s Verou Novak, prisťahovala sa do Izraela z Juhoslávie, a začali žiť ako pár. Vera prišla do Izraela s jedinou dcérou Ninou, vysokým sedemnásťročným dievčaťom s plavými vlasmi a podlhovastou tvárou, bledou a veľmi krásnou, no takmer bez výrazu.

Chlapci z Rafaelovej triedy volali Ninu sfinga. Zakrádali sa jej poza chrbát a napodobňovali ju, ako si pri chôdzi rukami objíma telo a díva sa prázdnym pohľadom. Raz prichytila dvoch chalanov, že ju napodobňujú, a jednoducho im zmydlila ksichty. Takú bitku v kibuci ešte nevideli. Ťažko bolo uveriť, aká sila a dravosť sa skrývala v tých jej tenkých rukách a nohách. Začali kolovať klebety. Povrávalo sa, že keď bola jej mama politickou väzenkyňou v gulagu, Ninu, vtedy ešte dieťa, vyhodili na ulicu. Vravelo sa „na ulicu“ a sprevádzal to veľavýznamný pohľad. Povrávalo sa, že v Belehrade sa pridala ku gangu vlčích deciek, ktorý unášal iné deti, aby dostal výkupné. Vravelo sa. Ľudia klebetia.

Šarvátka s chlapcami ani ďalšie udalosti a fámy neprenikli cez hmlu, v ktorej žil Rafael po tom, čo mu zomrela mama. Celé mesiace bol ponorený do samovoľnej letargie. Dvakrát denne, ráno a večer, hltal tabletky na spanie, bral si ich z maminej skrinky na lieky. Ninu si ani nevšimol, keď na ňu tu a tam narazil v kibuci.

Lenže jedného večera, asi pol roka po matkinej smrti, si krátil cestu cez avokádový háj do telocvične a Nina prichádzala oproti nemu. Kráčala so sklonenou hlavou a objímala sa rukami, akoby všade naokolo bolo zima. Rafael sa zastavil, odrazu zmeravel, a nechápal prečo. Nina bola pohrúžená do seba a nevšimla si ho. Pozoroval, ako sa pohybuje. Taký bol prvý dojem, čo v ňom vzbudila – jej tichý, úsporný pohyb. Vysoké jasné čelo a jednoduché tenké modré šaty, čo jej povievali v polovici lýtok.

Ten výraz v jeho tvári, keď na to spomínal…

Až keď sa k nemu celkom priblížila, Rafael uvidel, že plače – potichu, pridusene vzlyká. Potom ho zbadala, zastala a zháčila sa. Na pár sekúnd sa ich pohľady stretli a treba s ľútosťou poznamenať: nerozlučne. „Nebo, zem, stromy,“ rozprával mi Rafael, „neviem… Mal som pocit, akoby príroda omdlela.“

Nina sa spamätala prvá. Zúrivo si odfrkla a ponáhľala sa preč. Ešte stihol zazrieť jej tvár, ktorá sa okamžite zbavila akéhokoľvek výrazu. Čosi ho k nej priťahovalo. Načiahol za ňou ruku…

Úplne ho vidím, ako tam stojí s vystretou rukou.

A tak tam aj zostal, s tou natiahnutou rukou, štyridsaťpäť rokov.

Ale vtedy v háji, bezmyšlienkovite, skôr, než by zaváhal a zamotal sa, vyskočil a rozbehol sa za ňou, aby jej povedal, čo pochopil v okamihu, keď ju uvidel. Všetko sa v ňom prebudilo k životu, vravel mi. Požiadala som ho, aby to vysvetlil. Vyjadril sa zmätene, mrmlal čosi o tom, ako v ňom všetko zhaslo počas tých rokov matkinej choroby a ešte väčšmi po jej smrti. Zrazu bolo všetko naliehavé a osudové, zrazu nepochyboval, že ona sa mu ihneď podvolí.

Šiel za ňou, Nina počula jeho kroky, zastala, otočila sa a pomaly si ho premerala pohľadom. „Čo je?!“ osopila sa naňho. Zmeravel, zbledol z jej krásy a snáď aj z hrubosti – a najmä, obávam sa, z kombinácie oboch. Dodnes ju má, slabosť pre ženy, v ktorých je aspoň náznak mužskej agresivity, ba až neotesanosti, také korenie. Rafael, Rafi…

Nina si položila ruky vbok a vyvrelo z nej drsné dievča ulice, divoké zviera. Nozdry sa jej rozšírili, vetrila ho vo vzduchu, Rafael jej videl pulzovať na krku jemnú modrastú žilu a zrazu ho zaboleli pery, tak mi to rozprával, úplne horeli, prahli.

V poriadku, chápem, pomyslela som si, nemusíš zachádzať do podrobností.

Nine sa stále leskli na lícach slzy, ale oči mala studené, takmer hadie. „Choď domov, chlapče,“ povedala, no on zavrtel hlavou – nie, nie. Pomaly priblížila čelo k jeho hlave, odtiahla sa a znovu priblížila, akoby hľadala presný bod. Zavrel oči a ona mu vrazila takú hlavičku, až odletel dozadu a spadol do priehlbiny avokádového stromu.

„Odroda Ettinger,“ musel zdôrazniť, keď to rozprával, asi aby som nedajbože nezabudla, že každý detail tej scény je dôležitý, lebo tak vznikajú mytológie.

Ležal v jame ohúrený, nahmatal si hrču, čo mu začala pučať na čele, a potácajúc sa vyštveral na nohy. Odkedy mu zomrela mama, Rafael sa nedotkol žiadneho človeka a nikto sa nedotkol jeho, okrem tých, čo od nich schytával bitku. Lenže toto bolo veru niečo iné. Ona mu prišla konečne otvoriť hlavu a zachrániť ho od múk. Cez slepú bolesť na ňu vykríkol to, čo sa v ňom zrodilo vo chvíli, keď ju uvidel. No sám bol prekvapený, že mu z úst vyšli surové, hrubé slová: „Chalanské reči,“ povedal, „,chcem ťa pojebať‘ alebo také dačo,“ natoľko odlišné od jeho rýdzej a presnej myšlienky, „ale asi na sekundu som jej na tvári videl, že napriek mojej obscénnosti ma predsa len pochopila.“

Možno to tak naozaj bolo, čo ja viem. Prečo jej to nedožičiť a neuveriť, že dievča z Juhoslávie, ktoré bolo niekoľko rokov – ako sa neskôr ukázalo – naozaj opustené, bez otca a bez mamy, že takéto dievča, napriek počiatočným okolnostiam či azda práve pre ne, na milosrdný okamih nazrelo do chlapca z izraelského kibucu, uzavretého chlapca, tak si ho predstavujem ako šestnásťročného – osamelého chlapca plného tajomstiev, spletitých úsudkov a veľkých gest, o ktorých nikto na svete netušil. Smutného a ponurého chlapca, natoľko krásneho, až je človeku do plaču.

Rafael, môj otec.

V jednom známom filme, nespomínam si teraz, ako sa volá (a nebudem míňať ani sekundu na googli), sa hlavný hrdina vráti do minulosti, aby tam čosi opravil alebo zabránil nejakej svetovej vojne alebo také dačo. Čo všetko by som za to dala, keby som sa mohla vrátiť do minulosti iba preto, aby sa títo dvaja nestretli.

V nasledujúcich dňoch a nociach sa trýznil tým čarovným, premrhaným okamihom. Prestal hltať matkine prášky na spanie, aby mohol lásku prežívať bez tlmenia, s jasnou mysľou. Hľadal Ninu po celom kibuci, no nenašiel ju. V tých dňoch sotva prehovoril s ľuďmi, a tak sa nedozvedel, že Nina odišla zo štvrte slobodných, kde bývala s mamou, a privlastnila si izbičku v starej rozpadnutej chatrči ešte z čias prvých osadníkov kibucu. Chatrč pripomínala vlak plný maličkých izieb a stála za sadmi v zóne, ktorú v kibuci, príznačne citlivo, prezývali kolónia malomocných. Žila tam malá komunita mužov a žien, poväčšine dobrovoľníkov z cudziny, stratené existencie, skysli tu, nenašli si miesto ani ničím neprispievali a kibuc nevedel, čo s nimi.

Lenže myšlienka, čo sa v ňom zrodila, keď mu išla Nina v ústrety v sade, ani trochu nepohasla, naopak, každým dňom mu priľnula k srdcu ešte tuhšie: „Keby Nina súhlasila, že sa so mnou vyspí, aspoň raz,“ myslel si celkom vážne, „vrátili by sa jej do tváre výrazy.“

Rozprával mi o tomto svojom nápade, keď sme spolu natáčali rozhovor pred celou večnosťou, vtedy mal tridsaťsedem. Bol to môj prvý film a dnes ráno, dvadsaťštyri rokov od nakrúcania, sme sa s Rafaelom v náhlom záchvate nostalgie rozhodli sadnúť si a pozrieť si ho. V tom momente ho vo filme vidíte, ako sa rozkašle, takmer sa dusí, drhne si strapatú bradu, rozopína si, zapína a znovu rozopína kožený remienok na hodinkách, a hlavne – nedvihne zrak k mladej žene, ktorá s ním robí rozhovor – ku mne.

„Teda, v šestnástich si bol veľmi sebavedomý,“ počujete ma vo filme podlízavo pípnuť. „Ja?“ odvetí prekvapene filmový Rafael, „sebavedomý? Bol som ako list vo vetre.“ – „A ja si naopak myslím,“ vravím vo filme strašne falošne, „že to je najoriginálnejšia replika zvádzania, akú som kedy počula.“

Mala som vtedy iba pätnásť rokov, keď som ho spovedala, a bez mučenia priznávam, že dovtedy som nemala tú česť počuť žiadne slovné zvádzanie, originálne ani otrepané, z úst nikoho iného než samej seba

pred zrkadlom, v čiernej baretke a tajomnej šatke, čo mi zakrývala polovicu tváre.

Videokazeta, malý statív, mikrofón obalený šedivou špongiou, ktorá sa už premenila na páperie. Ten týždeň, v októbri 2008, to našla moja babka Vera v kartónovej škatuli u seba na pôjde spolu so starým Sony, cez ktorého objektív som sa vtedy pozerala na svet.

Nuž, pomenovať výsledok nakrúcania filmom je asi prehnané. Ide o pár záberov spomienok na mladosť môjho otca, útržkovitých a neporiadne zostrihaných. Zvuk je hrozný a obraz vyblednutý a zrnitý, ale vcelku sa dá pochopiť, čo sa tam deje. Na škatuľu napísala Vera čiernou fixou „Gili – rôzne“. Nemám slov, aby som vyjadrila, čo ten film so mnou robí a ako ma do srdca zasiahlo to dievča, ktoré je vidieť vo filme, nepreháňam, je ako ľudská verzia vtáka Dodo, ktorého zachránilo pred smrťou z trápnosti iba vyhynutie, ako je známe. Inými slovami, stvorenie, čo v hĺbke duše netuší, kým je a kam smeruje, všetko je otvorené.

Dnes, o dvadsaťštyri rokov neskôr, ako som onen rozhovor natočila, sedím vedľa svojho otca vo Verinom dome v kibuci, spolu sa naň dívame a ohromuje ma, aká som tam obnažená, hoci iba kladiem otázky a hoci ma sotva vidno.

Dosť dlho sa nesústredím na to, čo môj otec rozpráva o sebe a o Nine, ako sa spoznali a ako ju miloval. Sedím vedľa neho skrčená a schúlená, zasiahnutá intenzitou vnútorného rozporu, ktorý sa premieta nefiltrovaný ako výkrik z vnútra dievčaťa, ktorým som kedysi bola. Vidím tú hrôzu v jej očiach, pretože všetko je natoľko otvorené, príliš otvorené, trebárs aj také otázky, či má alebo nemá životnú silu, alebo nakoľko bude ženou, či nakoľko mužom. Má už pätnásť a stále nevie, aké rozhodnutie bude prijaté v jej prípade v podzemných kobkách evolúcie.

A myslím, že keby som dnes mohla na chvíľočku, iba na okamih preblesknúť do jej sveta a ukázať jej svoj terajší obrázok – seba v práci, povedzme, alebo seba s Meirom, hoci aj dnes, v našej situácii – a povedať jej: Neboj, dievča, napokon – s trochou postrčenia, trochou kompromisov, s kvapkou humoru a konštruktívneho sebazničenia – nájdeš si svoje miesto, také, ktoré bude iba tvoje, a dokonca nájdeš aj lásku, lebo sa objaví ktosi, kto hľadá presne takú veľkú ženu s arómou vtáka Dodo.

Chcem sa vrátiť na začiatok, k inkubátorom našej rodiny. Stihnem, koľko stihnem, kým sa vypravíme na ostrov. Rafaelov otec, Tuvja Bruck, bol agronóm. Dohliadal na celú poľnohospodársku oblasť medzi Haifou a Nazaretom a zastával vedúce funkcie v kibuci. Bol to pekný a vážny muž, veľa konal a málo hovoril. Miloval svoju ženu Dušenku a počas jej choroby sa o ňu roky staral, ako len vládal. Po jej smrti pred ním začali ľudia v kibuci hovoriť o Vere, Nininej mame. Tuvja váhal. Bolo v nej čosi cudzie. Vždy, za každých okolností, si namaľovala pery a dala náušnice. Mala výrazný prízvuk, čudnú hebrejčinu (tú má až dodnes, nikto nehovorí ako ona), ba aj jej hlas mu v ušiach znel cudzokrajne. Jeden jeho starý priateľ z juhoslovanských prisťahovalcov mu raz večer, keď vyšli z jedálne, položil ruku na plece a povedal: „Je to žena tvojich hodnôt, Tuvja. Vieš, prežila veci, akým len ťažko uveriť a všetko sa ani nedá vypovedať.“

Tuvja ju pozval na zoznamovaciu schôdzku do svojho domu v kibuci. Aby zmiernila rozpaky zo stretnutia, prišla s kamarátkou, ktorá pochádzala z jej rodného mesta v Chorvátsku, vášnivou fotografkou. Obe sedeli potichu, nohu cez nohu, v nepohodlných kreslách vyrobených z kovových tyčí a tenkého nylonového pletiva, čo sa im zarývalo do zadkov.

Vyžadovalo to sebaovládanie asketického mnícha, aby sa nerozosmiali, keď sa Tuvja pokúšal doniesť z kuchyne občerstvenie, ktoré mu vopred pripravili jeho dcéry. Neskôr, počas nasledujúcich tridsiatich dvoch dobrých, ba šťastných rokov pospolu, Vera s gustom tú scénu napodobňovala, ako v tých prvých chvíľach odišiel do kuchyne pre misku arašidov či slaných tyčiniek, odtiaľ ďalej vykladal o larvách škodcu sivkavca a o moľoch plodokazu, a vrátil sa s prázdnymi rukami ospravedlňujúco sa usmievajúc s čarovnou jamkou na ľavom líci, vzápätí znovu zamieril do kuchyne, aby odtiaľ priniesol vázu s lúčnymi kvetmi.

Zatiaľ čo Rafaelov otec predvádzal zložitý tanec dvorenia, Vera sa rozhliadala vôkol a pokúšala sa dozvedieť čosi o jeho zosnulej žene. Na stenách nebola žiadna jej fotka, neboli tam ani police s knihami či koberce. Tienidlo stojacej lampy bolo prežrané od moľov (rozmýšľala, či od tých istých, o ktorých rozprával) a z molitanovej pohovky vytŕčali kúsky žltej hmoty. Verina kamarátka ukázala bradou na zložený invalidný vozík a kyslíkovú fľašu zasunuté medzi pohovku a stenu. Vera vycítila, že choroba, ktorá tu celé roky panovala, sa ešte celkom nedala na ústup. Čosi z nej sa ešte neskončilo. Vedomie, že tu má sokyňu, ju vystrelo a nakázala Rafaelovmu otcovi, aby si konečne sadol a porozprával sa s nimi ako človek. Hneď sa zosunul na pohovku, vzpriamene sa usadil a preložil si ruky na hrudi.

Vera sa naňho usmiala tak žensky, ako len vedela, až ho po chrbte zamrazilo. Verina priateľka sa zrazu cítila nadbytočná, nuž vstala, že odíde. Vymenili si s Verou pár rýchlych srbochorvátskych slov. Vera pokrčila plecami a rukou odmietavo mávla, akoby vravela: ,To mi je úplne jedno‘. Tuvja bol rozhodný a sebavedomý muž, celé jeho bytie bolo postavené na rýchlom úsudku, ale vtedy sa cítil veľmi vyvedený z miery tou malou žienkou s ostrým zeleným pohľadom. Natoľko ostrým, až raz za čas človek musel odvrátiť zrak. Predtým, než priateľka odišla, požiadala o dovolenie odfotiť ich svojím Olympusom. Obaja boli v rozpakoch, no ona povedala: „Keď vy ste spolu takí pekní!“ Pozreli na seba a prvýkrát si pripustili, že by mohli byť pár.

Kvôli fotke vstala Vera z mučiaceho kresla a presadla si k Tuvjovi na úzku pohovku. Na čiernobielej fotke sa Vera opiera dozadu o jednu ruku, díva sa naňho zboku s miernym odstupom a usmieva sa. Zdá sa, akoby si ho doberala a bavila sa pritom.

Je rok 1963. Začiatok zimy. Vera má štyridsaťpäť rokov. Na čele sa jej krúti kučera, pery má plné, dokonalé. Tenučké obočie, ako mala Hedy

Lamarr, nakreslené ceruzkou.

Tuvja, päťdesiatštyriročný, má na sebe bielu košeľu so širokým golierom, ručne pletený vlnený sveter s vrkočovým vzorom. Hustú čiernu šticu s úhľadne rovnou cestičkou. Ruky s obrovskými päsťami založené na hrudi. Je v rozpakoch a čelo sa mu ligoce od vzrušenia.

Tuvja sedí s nohou preloženou cez nohu a až teraz si všimnem, že pod stolom – vytvoreným z dvoch drevených paliet pokrytých bielym obrusom – sa Vera palcom na pravej nohe v otvorených sandáloch zľahka dotýka podošvy Tuvjovej ľavej topánky, akoby ho zospodu šteklila.

Priateľka odišla. Vera a Tuvja zostali sami prikovaní k pohovke. Keď zodvihol ruku, aby sa poškrabal na čele, všimla si Vera čierne chlpy vykukujúce mu spod rukáva na svetri. Aj hruď mal posiatu hustými chlpmi, končili na krku pri červenej línii po holení. Odpudzovalo ju to a zároveň priťahovalo. Jej prvý a jediný milenec, Miloš, mal hladkú svetlú pokožku, čo sa na slnku opaľovala do medova. Verino telo si odrazu spomenulo, ako sa s Milošom k sebe túlili, ako také mačiatka. Rada sa chúlila k jeho chudému chorľavému telu, aby v ňom rozprúdila teplo, silu a zdravie, ktorými sama hojne oplývala, a cítila, že čím väčšmi sa k nemu privinula, tým väčšmi ju to napĺňalo. No teraz sa jej zovreli útroby a vyzerala skľúčene, až takmer vstala na odchod. Tuvja si nevšimol pohnutie, čo ju zachvátilo, narovnal sa, postavil sa pred ňu a povedal, že musí ísť na schôdzu sekretariátu, ale z jeho strany je vraj záležitosť dohodnutá a môžu to spolu skúsiť. A úsečne pohol rukou, akoby otváral tesárske pravítko.

Ten nemotorný návrh, napriek smútku za Milošom, Veru zvonivo rozosmial. Tuvja stál pred ňou skrúšene, snažil sa, ako mal vo zvyku, scvrknúť. „Tak, čo ty na to, Vera?“ spýtal sa prosebne a znovu sa posadil na okraj pohovky, stratený a celkom poddajný. Vera ešte stále váhala. Páčil sa jej – zdal sa jej mužný, čestný a zrozumiteľný – „okamžite som videla jeho potenciál“ –, no na druhej strane o ňom takmer nič nevedela.

Práve vtedy – nešťastné načasovanie charakterizovalo skoro každý dôležitý okamih Tuvjovho života – vošiel do domu jeho najmladší syn Rafael s napuchnutým okom, zranenou tvárou a zrazenou krvou okolo úst. Opäť sa zaplietol do bitky v škole, tentoraz so staršími chlapcami. Stále mal na sebe – tak ako každý deň a za každého počasia – teplákovú bundu s kapucňou, čo mal oblečenú aj na pohrebe svojej mamy. Otvoril sieťku na dverách, uvidel rozpačitého otca sedieť vedľa Very a stuhol. Vera rýchlo vstala a vykročila mu v ústrety, no on varovne zavrčal. Nezľakla sa. Stála pred ním a zvedavo sa naňho pozerala.

Rafael, ako aj jeho otec, bol z jej pohľadu zmätený: samozrejme, už ju videl. Minul ju niekoľkokrát na chodníčkoch kibucu aj v jedálni, ale zjavne naňho nespravila žiadny dojem. Malá žena, rázna a rýchla, s pevne zovretými perami. To bolo asi všetko, čo si všimol. A pravdaže mu ani nenapadlo, že by mohla byť matkou Niny, hlavnej hrdinky jeho denných i nočných blúznení. „Ty si Rafael,“ povedala s úsmevom Vera a znelo to, akoby vedela oveľa viac než len to. Ani od neho neodvrátila pohľad a poslala Tuvju do kúpeľne, aby priniesol jód a gázu. Potom načiahla ruku k Rafaelovej skrvavenej tvári a prstom sa mu dotkla kútika úst.

Ozval sa ostrý výkrik a tlmené zakliatie v srbochorvátčine. Tuvja pribehol z kúpeľne. Rafael tam stál vyľakaný, s pachuťou cudzej krvi na perách. Vera sa pokúšala zastaviť krv, čo jej kvapkala z prstov na podlahu. Tuvja, hoci dovtedy nikdy Rafaela neudrel, sa naňho rozohnal, ale Vera vyskočila, s natiahnutými rukami sa mu postavila do cesty a z hrdla sa jej vydral hlboký chrapľavý varovný zvuk, takmer neľudský. Jej pohyb a jej strašidelný hlas dali Rafaelovi hlboko vo vnútri zakúsiť, ako sa cíti potomstvo šelmy: „Bola zverou, ktorá bojuje za svoje mláďa,“ povedal mi.

A napriek všetkému, čo voči nej cítil, zrazu by veľmi chcel byť jej mláďaťom.

Tuvja nebol násilný človek a to, čomu na okamih podľahol, ho vydesilo. Stále dookola zahanbene mrmlal: „Prepáč, Rafi, odpusť mi.“ Vera sa oprela o stenu, mala trochu závrat, nie kvôli krvi, tá ju nikdy nedesila. Zavrela oči. Viečka sa jej chveli a zakrývali bleskový rozhovor s Milošom. Takmer dvanásť rokov uplynulo odvtedy, čo spáchal samovraždu v podzemnej mučiarni tajnej polície UDBA v Belehrade. Vravela mu, že teraz sa chystá žiť s iným mužom, ale v žiadnom prípade sa nevzdáva ani jeho, ani ich lásky.

Otvorila oči a pozrela sa na Rafaela. Pomyslela si, ako sa podobá na svojho otca a aký očarujúci muž z neho bude, ale zároveň videla, ako mu ublížilo, že prišiel o matku taký mladý. Aj Nina, jej dcéra, prišla o jedného rodiča, navyše za nepredstaviteľných okolností, ale Rafaelov zmar, osamelosť a zanedbanosť privodili Vere pocit materstva ako nikdy predtým. Túto vetu mi v priebehu rokov niekoľkokrát opakovala so širokou škálou rôznych dôrazov. „Ako je možné, že si to nikdy nepocítila?“ vmietla som jej raz do tváre: „Veď už si mala Ninu! Mala si dcéru!“ Kráčali sme vtedy našou obľúbenou cestičkou po poliach okolo kibucu – zavesené do seba, takto sa so mnou dodnes rada prechádza aj napriek výškovému rozdielu – a ona odpovedala ako zvyčajne hrozivo priamočiaro: „S Ninou som ako keby mala techotenstvo mimo maternici a s Rafim bolo odrazu všetko, ako treba.“

Rafael a Tuvja pod jej pohľadom sotva dýchali, a to bol okamih, keď nepochybne vedela, že sa za Tuvju vydá, a vydala by sa zaňho, neraz to tvrdila, hoci by bol škaredý a zlý lotor a hral by v bordeli na bubny – jeden z jej mnohých osobitých výrazov, ktorého význam sa nikdy celkom neobjasnil a Tuvjova rodina si ho naprieč pokolenia s radosťou osvojila. Lebo, za čo stoja všetky tvoje vznešené ideály – pomyslela si pre seba Vera v tej chvíli – za čo stojí komunizmus, bratstvo národov, žiarivá červená hviezda a ušľachtilá postava Pavka Korčagina z knihy Ako sa kalila oceľ, na čo sú ti všetky vojny, v ktorých si bojovala za lepší a spravodlivý svet? Ani za starú belu nestoja – odpovedala si sama –, ak teraz opustíš tohto chlapca.

Pár chvíľ bol každý z nich pohrúžený sám do seba. Rada si ich tak predstavujem, ako stoja všetci traja so sklonenými hlavami, akoby počúvali syčanie roztoku, ktorý v nich začína pôsobiť. To bol vlastne moment, keď vznikla moja rodina. A to je aj chvíľa, keď som sa koniec koncov zjavila aj ja sama.

Tuvja Bruck bol môj dedko. Vera je moja babka.

Rafael, Rafi, R. je, ako je známe, môj otec, a Nina…

Nina tu nie je.

Je preč, Nina.

Ale to bol vždy jej osobitý prínos do rodiny.

A čo ja?

Milý denníček, sedemdesiatdva stránok z papiera najvyššej kvality značky Dafter, už som došla do štvrtiny a ešte sme sa akosi nepredstavili.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Poďakovanie

Titulná strana

Život sa so mnou pohráva