Anna Todd

AFTER

Tajemství

Yoli

AFTER WE FELL

Copyright © 2014 by Anna Todd

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2016

Jacket design © Zero Werbeagentur, München

Picture by FinePic®, München

ISBN 978-80-242-7031-9

Všem čtenářkám a čtenářům,

kteří propadli příběhu Tessy s Hardinem.

prolog

TESSA

Dívám se do známé tváře toho cizího člověka a hlavou se mi honí vzpomínky.

Doma jsem často sedávala a česala vlasy své blonďaté panence Barbie. Tak ráda bych si to s ní vyměnila: jí se všechno povedlo. Krásná, věčně upravená, přesně taková, jak se od ní očekávalo. Její rodiče na ni musejí být pyšní, myslela jsem si. Její otec bude nejspíš šéf v nějaké firmě, cestuje po světě a zajišťuje rodinu, zatímco matka pečuje o domácnost a o rodinu.

Když se Barbiin otec vrací domů, nikdy se nepotácí a neřve. Nekřičí na svou ženu tak, že se Barbie před tím kraválem a řinčením rozbíjeného nádobí musí schovávat ve skleníku. A i kdyby mezi rodiči přece jen došlo k nějakému malému a snadno vysvětlitelnému nedorozumění, Barbie má přece Kena, svého dokonalého blonďatého přítele, který jí dělá společnost… třeba i ve skleníku.

Barbie je dokonalá, proto vede dokonalý život s dokonalými rodiči.

Přede mnou stojí můj otec, který od nás před devíti lety odešel. Je špinavý a zanedbaný. Vůbec ne takový, jaký by měl být, jak si ho pamatuju. Při pohledu na mě zbrázdí jeho tvář úsměv a mně se vybaví další vzpomínka.

Z té noci, kdy odešel… matčina kamenná tvář. Neplakala. Jen tam stála a čekala, až se za ním zavřou dveře. Tu noc se změnila; už nikdy to nebyla stejná milující máma jako dřív. Stal se z ní zatrpklý, odtažitý a nešťastný člověk.

Ale zůstala se mnou. On ne.

1.

TESSA

„Tati?“ Tenhle člověk, který na mě upírá známé hnědé oči, přece nemůže být můj otec.

„Tessie?“ Hlas má zastřenější, než si vybavuju.

Hardinovi šlehají z očí blesky. Otočí se ke mně, pak zpátky k tátovi.

Můj táta. Tady, v téhle špatné čtvrti, ve špinavém oblečení.

„Tessie? Jsi to vážně ty?“ ptá se otec.

Stojím jako solný sloup. Nemám tomu opilci s tváří mého otce co říct.

Hardin mi položí ruku na rameno, abych se vzpamatovala.

„Tesso…“

Udělám krok k tomu cizímu člověku a on se usměje. Hnědý plnovous má prokvetlý šedinami, jeho úsměv už není zářivý a zuby nemá bílé jako kdysi… jak se mu povedlo dopracovat to až sem? Veškeré naděje, že se změnil jako Ken, berou za své, a to poznání bolí víc, než by mělo.

„Jsem to já,“ řekne někdo, teprve po chvíli mi dojde, že já. Přistoupí ke mně a sevře mě do náruče. „To se mi snad zdá!

Tak tady tě mám. Snažil jsem se…“

V tu chvíli ho Hardin popadne za rukáv a odtáhne ode mě. Ucouvnu, nevím, jak se zachovat.

Ten cizí chlap – můj otec – těká překvapeným a ostražitým pohledem mezi mnou a Hardinem. Nakonec se ale zklidní a zůstane stát stranou, za což jsem vděčná.

„Pátral jsem po tobě celé měsíce,“ říká, otře si čelo a na kůži mu zůstane černá šmouha.

Hardin se postaví přede mě, připravený zasáhnout. „Jsem celou dobu tady,“ řeknu tiše a vykouknu zpoza něj. Jsem za jeho ochranu vděčná. V tu chvíli mi dojde, že asi nic nechápe.

Otec se k němu otočí a chvíli si ho prohlíží. „No ne, Noah se pořádně změnil!“

„To není Noah, ale Hardin,“ vysvětlím.

Otec se posune na stranu, aby na mě viděl, Hardin je napjatý jako tětiva. Takhle zblízka otce cítím.

Nechápu, jak si ty dva mohl splést. Buď to způsobil alkohol, který čpí z jeho dechu, nebo jde o vedlejší následky jeho závislosti; Hardin je Noahův pravý opak. Otec mě vezme kolem ramen a Hardin tázavě povytáhne obočí, ale já nepatrně zavrtím hlavou.

„Kdo je to?“ Otec mě drží nepříjemně dlouho. Hardin stojí vedle nás a tváří se, jako by měl brzy vybuchnout – snad ani ne vztekem, jen zkrátka neví, co má dělat nebo říkat.

To jsme dva. „Je to můj… Hardin je můj…“

„Kluk. Jsem její kluk,“ dopoví místo mě.

Otec vypoulí hnědé oči, konečně si Hardina pořádně prohlédne.

„Těší mě, Hardine, já jsem Richard.“ Napřáhne špinavou ruku.

„Ehm… jo, mě taky.“ Hardina to očividně vyvedlo z míry.

„A co tady vlastně děláte?“

Využiju příležitosti, poodejdu od otce zpátky za Hardina, který se vzpamatuje a přitáhne mě k sobě.

„Hardin si byl nechat udělat tetování,“ odpovídám jako robot. Hlava mi vůbec nebere, co se právě odehrává.

„Aha… prima. Už jsem tu taky byl.“

Vybavím si, jak otec každé ráno, než odešel do práce, popíjel kávu. Vypadal tenkrát úplně jinak, mluvil jinak a rozhodně neměl žádné tetování, aspoň dokud jsem ho znala. Dokud jsem byla jeho holčička.

„Jo, Tom je můj kamarád.“ Vyhrne si rukáv mikiny a ukáže nám předloktí s motivem připomínajícím lebku.

Zdá se, jako by k němu ta ruka nepatřila. Jenomže patří. Dokážu ze sebe vypravit jen: „Aha.“

Je to tak trapné. Tenhle člověk je můj otec. Opustil mě i mámu. A teď stojí přede mnou… opilý. Nevím, co si mám myslet.

Část mého já se raduje – jen malá část, kterou nechci vzít na vědomí. Od toho dne, kdy se matka zmínila o jeho návratu, jsem tajně doufala, že ho potkám. Vím, je to hloupé – vlastně úplně pitomé –, ale svým způsobem mi připadá lepší než předtím. Je opilý a pravděpodobně bezdomovec, ale chyběl mi víc, než jsem si uvědomovala. Možná na něj jenom v poslední době dolehly těžké časy. Nemůžu ho soudit, když o něm vůbec nic nevím.

Rozhlédnu se po ulici. Připadá mi bizarní, že se všechno děje jako jindy. Přísahala bych, že když se před námi otec vynořil, zastavil se čas.

„Kde bydlíš?“ zeptám se.

Hardin otce sleduje jako ostříž, nebezpečný predátor.

„Zrovna teď měním adresu.“ Otře si čelo rukávem.

„Jo tak.“

„Dělal jsem v Raymarku, ale vyrazili mě,“ dodá.

Matně si vybavím, že už jsem ten název slyšela, myslím, že je to nějaká továrna. Otec dělal v továrně?

„A jak se máš? Vždyť už jsme se neviděli… kolik, pět let?“

Cítím, jak se Hardin znovu napjal. „Ne, devět,“ opravím otce.

„Devět let? Promiň, Tessie,“ zablekotá.

Když mi takhle říká, je mi smutno. Tuhle zdrobnělinu používal v nejlepších chvilkách. Když si mě vysadil na ramena a běhal se mnou po našem dvorku. Předtím než odešel. Nevím, co si mám počít. Chce se mi brečet, protože jsem ho tak dlouho neviděla, chce se mi smát té ironii, že ho potkám právě tady, a chci na něj křičet, že se na mě vykašlal. Jde mi z toho hlava kolem. Pamatuju si ho jako opilce. Tenkrát byl v podnapilosti vzteklý, neusmíval se a nepředváděl mému klukovi tetování. Možná se z něj stal příjemnější člověk…

„Budeme muset jít,“ konstatuje Hardin s pohledem na otce.

„Vážně je mi to líto, nebyla to moje vina. Tvoje máma… však víš, jaká je,“ hájí se otec a mává rukama. „Thereso, prosím tě, dej mi šanci.“

„Tesso…,“ varuje mě Hardin.

„Počkej chvíli,“ řeknu otci, popadnu Hardina za ruku a odvedu ho kousek stranou.

„Co to, sakra, děláš? Snad ho nechceš…“

„Je to můj táta, Hardine.“

„Je to houmlesák a vochlasta,“ odsekne rozčileně.

V očích mě štípou slzy, Hardin má pravdu, ale zní to krutě.

„Neviděla jsem ho devět let.“

„Přesně tak – protože se na tebe vykašlal. Je to ztráta času, Tesso.“ Ohlédne se na něj.

„Mně je to jedno. Chci ho vyslechnout.“

„No dobře, tak teda jo. Ale k nám domů ho brát nebudeš.“ Zavrtí hlavou.

„Když budu chtít, klidně ho k nám vezmu. Je to i můj byt,“ utrhnu se na něj. Ohlédnu se na tátu. Stojí tam ve špinavém oblečení a upírá oči do betonového chodníku. Kdy asi naposledy spal v posteli nebo se pořádně najedl? Při tom pomyšlení mě píchne u srdce.

„Snad vážně nepřemejšlíš o tom, že bys ho pozvala k nám domů?“ Hardin si zajede prsty do vlasů jako obvykle, když neví, co má dělat.

„Ne aby s náma bydlel – jenom na dnešní večer. Můžeme třeba uvařit společnou večeři,“ navrhnu. Táta zvedne oči a podívá se na mě. Odvrátím se, začíná se usmívat.

„Večeři? Tesso, tenhle alkáč tě skoro deset roků neviděl… a ty mu chceš dělat večeři?“

Stydím se za jeho výbuch. Přitáhnu si ho za límec a tiše řeknu: „Je to můj táta, Hardine, a s mámou už se nestýkám.“

„To neznamená, že se musíš stýkat s tímhle chlapem. Nedopadne to dobře, Tess. Seš na všechny tak zatraceně hodná, nezasloužej si to.“

„Pro mě je to důležitý,“ opáčím a on trochu zjihne, než stačím poukázat, jak ironická je jeho námitka.

Vzdychne a rozčileně se zatahá za vlasy. „Sakra, Tesso, to fakt nedopadne dobře.“

„Nemůžeš vědět, jak to dopadne, Hardine,“ zašeptám. Táta se poškrábe ve vousech. Hardin má možná pravdu, ale dlužím sama sobě zkusit toho člověka poznat nebo aspoň vyslechnout, co mi chce říct.

Vrátím se k němu a hlas se mi trochu chvěje nervozitou.

„Nechceš k nám zajít na večeři?“

„Vážně?“ zvolá a ve tváři se mu zrcadlí naděje.

„Jo.“

„Dobře! Tak dobře!“ Usmívá se a já na chvíli vidím člověka, kterého si pamatuju – myslím ještě než začal pít.

Cestou k autu neřekne Hardin ani slovo. Chápu, proč se zlobí. Ale jeho táta se taky změnil k lepšímu – stal se z něj dokonce rektor univerzity! Jsem moc naivní, když doufám, že by se mohl změnit i ten můj?

Dojdeme k autu a otec se diví: „Páni, to je vaše? Capri, že jo? Model z konce osmdesátek?“

„Jo.“ Hardin nasedne za volant.

Táta se nad jeho strohou odpovědí nepozastaví, za což jsem vděčná. Přehrávač je ztlumený, ale jakmile Hardin nastartuje, oba sáhneme po knoflíku, doufáme, že hudba utopí to nepříjemné ticho.

Celou cestu domů přemítám, co na naše shledání asi řekne máma. Naskakuje mi z toho husí kůže, radši přesunu myšlenky ke stěhování do Seattlu.

Ne, to je snad ještě horší. Pořád nevím, jak to mám Hardinovi říct. Zavřu oči a opřu se o okno. Hardin mi přikryje ruku teplou dlaní. Uleví se mi.

„Páni, tak tady bydlíte?“ Zajíždíme na parkoviště před domem a táta zírá ze zadního okna.

Hardinův výraz jasně říká: už je to tady.

„Jo, už pár měsíců,“ odpovím tátovi.

Ve výtahu na sobě cítím Hardinův ochranitelský pohled. Usměju se na něj, chci ho obměkčit. Snad se mi to i daří, ale stejně jsem nesvá. Zvu si domů v podstatě cizího člověka. Začínám unáhlené nabídky litovat. Jenomže pozdě bycha honit.

Hardin odemkne, vejde do bytu a beze slova zamíří rovnou do ložnice.

„Hned jsem zpátky,“ řeknu tátovi a nechám ho na chodbě samotného.

„Můžu si u vás odskočit?“ zavolá za mnou.

„No jistě. Záchod je na chodbě,“ ukážu na správné dveře.

Hardin sedí na posteli a zouvá si boty. Podívá se ke dveřím a naznačí mi, abych zavřela.

„Vím, že se na mě zlobíš,“ řeknu tiše a jdu k němu.

„To teda jo.“

Pohladím ho palci po tvářích. „Tak se nezlob.“

Zavře oči, ten dotek je mu příjemný. Chytí mě kolem pasu.

„On ti ublíží. Chtěl jsem tomu zabránit.“

„Nemůže mi ublížit – co by mi mohl udělat? Po tak dlouhé době?“

„Teď si pravděpodobně pěchuje kapsy našima věcma,“ zabručí Hardin a mě to rozesměje. „To není legrační, Tesso.“ S povzdechem ho vezmu za bradu. „Nemůžeš se aspoň zkusit chovat trochu pozitivně? Je to pro mě dost těžký i bez tvýho mračení a urážení se.“

„Já se neurážím. Chci tě chránit.“

„To přece nemusíš – je to můj táta.“

„Není to tvůj táta.“

„Hardine, prosím tě.“ Přejedu mu palcem po rtu a on pod tím dotykem zjihne.

Vzdychne, nakonec řekne: „No dobře, tak si s ním teda dáme večeři. Pravděpodobně už zatraceně dlouho nejed nic, co nevylovil z popelnice.“

Přestanu se usmívat, chvěje se mi ret. Hardin si všimne.

„Promiň. Nebreč,“ vzdychne. Nepřestal vzdychat od chvíle, kdy jsme na tátu narazili. Vidět ho doopravdy ustaraného – byť je v tom, jako u něj ve všem, jasně čitelná dávka vzteku – jen zesiluje neskutečnost celé té situace.

„Stojím si za vším, co jsem ti řek, ale budu se snažit neprudit.“ Zvedne se a políbí mě. Když vycházíme z ložnice, zamumlá: „Jdem nakrmit žebráka,“ což mi náladu zrovna nezvedne.

Táta v našem obýváku působí úplně nepatřičně. Rozhlíží se, všímá si knížek na policích.

„Uvařím večeři. Chceš se dívat na televizi?“ zeptám se ho.

„Můžu ti pomoct?“ nabídne se.

„Tak dobře,“ pousměju se. Jdeme spolu do kuchyně. Hardin zůstane v obýváku, udržuje si odstup, jak jsem čekala.

„Nechce se mi věřit, že už jsi dospělá a bydlíš sama,“ poznamená táta.

Jdu do lednice pro rajčata a snažím se trochu usměrnit roztěkané myšlenky. „Chodím na vysokou, na Washingtonskou centrální univerzitu. Hardin taky.“ O jeho hrozícím vyloučení ze zřejmých důvodů pomlčím.

„Vážně? WCU? No pane jo.“ Posadí se ke stolu a já si všimnu, že si vydrhl ruce. Zmizela i šmouha, kterou měl na čele, a podle vlhké skvrny na rameni si pokoušel vyčistit flek ze svetru. I on je nervózní. Přece jen se cítím o něco líp.

Nejradši bych mu pověděla o Seattlu a novém životě, na který se těším, ale nemůžu, ještě jsem nic neřekla Hardinovi. Tohle nečekané setkání s tátou znamená další okliku na mé plánované trase. Nevím, kolik komplikací ještě zvládnu, než se mi všechno zbortí pod rukama jako domek z karet.

„Mrzí mě, že jsem u toho nebyl. Vždycky jsem věděl, že z tebe jednou něco bude.“

„Máš pravdu, nebyl jsi u toho,“ opáčím příkře. Vzápětí mě to zamrzí, ale zpátky nic nevezmu.

„To ne, ale jsem tu teď a doufám, že ti to ještě můžu vynahradit.“

Ta prostá slova jsou vlastně trochu krutá, probouzejí ve mně naději, že na tom možná není tak zle. Snad potřebuje jen pomoct přestat s pitím.

„A pořád… piješ?“

„Piju.“ Sklopí oči. „I když míň než dřív. Zrovna teď to tak asi nevypadá, ale mám za sebou pár tvrdejch měsíců… to je všechno.“

Ve dveřích se objeví Hardin a očividně se přemáhá, aby udržel jazyk za zuby. Doufám, že to dokáže.

„Párkrát jsem byl za tvou mámou.“

„Vážně?“

„Jo, ale odmítla mi říct, kde bydlíš. Slušelo jí to,“ poznamená.

Ta poznámka mi připadá trapná. V hlavě slyším její hlas, který mi připomíná, že tohle je člověk, který nás opustil. To kvůli němu je taková.

„Co se mezi váma vlastně stalo?“ Vložím na pánev do rozpáleného oleje kuřecí prsa a čekám na odpověď. Nedokážu se na něj po tak přímé a nečekané otázce podívat. Nemohla jsem si pomoct.

„Prostě jsme se k sobě nehodili. Ona chtěla vždycky víc, než jsem jí dokázal dát, víš sama, jaká je.“

To sice vím, ale nezamlouvá se mi, když o ní mluví tak přezíravě.

Vrátím vinu zpátky na jeho stranu hřiště. „Proč jsi mi nezavolal?“

„Ale já ti volal – pořád jsem volal. Posílal jsem ti dárky k narozeninám, každej rok. Ona ti to neřekla?“

„Ne.“

„Je to pravda, věř mi. Hrozně se mi po tobě stýskalo. Nemůžu ani uvěřit, že teď stojíš přede mnou,“ řekne rozechvěle a s rozzářenýma očima zamíří ke mně. Nevím, jak se mám zachovat. Vždyť už toho člověka vůbec neznám, jestli jsem ho vůbec někdy znala.

Hardin se postaví mezi nás jako ochranná bariéra, a já jsem mu vděčná. Nevím, co si mám myslet; nedokážu si otce hned pustit k tělu.

„Nemůžeš mi odpustit, viď?“ Táta se skoro rozbrečí. Rázem se mi přitíží.

„O to nejde, jen potřebuju trochu času, než si na tebe zase zvyknu. Neviděli jsme se tak dlouho,“ vysvětluju. Přikývne.

„Jasně, chápu to.“ Posadí se ke stolu a nechá mě pokračovat v přípravě večeře.

2.

HARDIN

Tessin podělanej dárce spermatu spráskne dva talíře, než se zastaví, aby se aspoň nadechnul. Určitě měl pořádnej hlad, žije na ulici. Ne že bych necítil s lidma, co měli smůlu a dostali se až na dno – ale tenhle konkrétní chlap je vochmelka, co se vykašlal na svoje dítě, takže ho ani vteřinu nelituju.

Napije se vody a usměje se na mou holku. „Jsi pořádná kuchařka, Tessie.“

Jestli jí tak řekne ještě jednou, nejspíš začnu řvát.

„Díky.“ Taky se usměje, protože je hodná. Vidím na ní, jak na ni ty jeho finty zabíraj, vyplňujou prázdno, který v ní zůstalo, když ji jako malou opustil.

„Myslím to vážně. Třeba mě ten recept můžeš někdy naučit.“

A kde ho jako budeš vařit? V neexistující kuchyni?

„Jasně,“ přikývne a zvedne se, aby sklidila ze stolu.

„Už půjdu. Děkuju za večeři,“ řekne Rišulin a vstane.

„Ale ne, můžeš… jestli chceš, můžeš zůstat přes noc a my tě ráno odvezeme… domů,“ řekne Tessa trochu rozpačitě.

Ani trochu se mi to nelíbí, tím jsem si zatraceně jistej.

„To bych byl moc rád,“ prohlásí Rišulin a zamne si ruce.

Ten kretén se určitě nemůže dočkat, až dostane něčeho napít.

Tessa se usměje. „Výborně. Dojdu ti do ložnice pro polštář a peřinu.“ Koukne se na tátu, pak na mě. Musela si všimnout, jak se tvářím, protože dodá: „Vydržíte tu chvilku beze mě?“

Její fotr se zasměje. „Jasně, stejně ho chci poznat.“

To teda nechceš.

Tessa se na mě zamračí a zmizí, nechá nás spolu v kuchyni.

„Tak co, Hardine, kde ses seznámil s mou Tessou?“ zeptá se ten bezďák. Slyším, jak za Tessou zaklaply dveře ložnice, a chvíli počkám, abych měl jistotu, že nás neuslyší. „Hardine?“ opakuje Richard.

„Něco si vyjasníme,“ ucedím a nahnu se přes stůl k němu, až se lekne. „Není to tvoje Tessa – je moje. A vím moc dobře, co máš za lubem, nemysli si, že mě budeš vodit za nos.“

Krotce zvedne ruce. „Nevodím tě za nos, jen…“

„Chceš prachy?“

„Co? Samozřejmě že ne. Chci navázat vztah se svou dcerou.“

„Na tos měl devět let, a přece tu sedíš, jenom protože jsme na tebe narazili na parkovišti. Vůbec ses ji nenamáhal hledat,“ štěknu a představuju si, jak mu zakroutím krkem.

„Já vím.“ Zavrtí hlavou. „Vím, že jsem hodně věcí zvoral, chci to napravit.“

„Jsi ožrala – sedíš si tu namazanej v mý kuchyni. Poznám ochlastu na první pohled. A nebudu litovat chlapa, co odejde od rodiny a za celejch devět let se nedal dohromady.“

„Chápu, že to myslíš dobře, jsem rád, že mou dceru bráníš. Vážně chci dát všechno do pořádku. Jenom ji poznat… a tebe taky.“

Mlčím, pokouším se uklidnit.

„Když je u toho, jsi příjemnější,“ poznamená tiše.

„A ty seš mnohem horší herec, když u toho není,“ opáčím.

„Máš samozřejmě nárok mi nevěřit, ale už kvůli ní bys mi měl dát šanci.“

„Jestli jí nějak ublížíš, je po tobě.“ Asi bych Tessinýmu tátovi neměl vyhrožovat, ale ta troska ve mně vyvolává vztek a nedůvěru. Instinkty mi velí chránit Tessu, ne soucítit s cizím opilcem.

„Neublížím jí,“ slibuje.

Obrátím oči v sloup a napiju se vody.

Zřejmě si myslí, že tím se všechno vyřešilo. Pokusí se o vtip: „Tenhle rozhovor – jako bysme si prohodili role, nezdá se ti?“

Ignoruju ho. Zvednu se a odejdu do ložnice. Musím, jinak mě Tessa najde, jak škrtím jejího fotra.

Konec ukázky

Table of Contents

prolog

1.

2.