Ohlasy na Annu Todd a sérii AFTER

„Anna Todd (je) největší literární fenomén své generace.“

– Cosmopolitan

„Byla jsem na tom podobně jako se ságou Twilight, všeho jsem nechala a soustředila se jedině na tuhle knížku… Anno, jsi geniální!!!“

– Once Upon a Twilight

„Pan Darcy a Lizzy Bennetová naší doby… kdybyste ve slovníku fikce vyhledali heslo ,grázl‘, byl by u něj obrázek Hardina spolu s Božským bastardem a panem Darcym.“

– That’s Normal

„Můžete čekat jedině nečekané.“

– Vilmin knipní blog

„Anna Todd vás přiměje křičet, plakat, smát se, zamilovat se, schoulit se do klubíčka. Ať už jste četli wattpadovou verzi, nebo ne, sérii After si nemůžete nechat ujít – ale připravte se na emocionální smršť, jakou byste od knihy nečekali. A pokud jste wattpadovou verzi četli, knížka je 10x lepší!“

– Fangirlish

„Velmi zábavné čtení, samé drama, drama, drama.

Tahle kniha vás dostane od první stránky.“

– A Bookish Escape

„Knihu jsem nemohla odložit! Brala jsem ji všude s sebou, abych se mohla v každé volné chvilce vrátit k dilematu Hessa. Závislost od první stránky!“

– Grown Up Fangirl

Anna Todd

AFTER

Pouto

AFTER EVER HAPPY

Copyright © 2015 by Anna Todd

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2016

Jacket design © Zero Werbeagentur, München

Picture by FinePic®, München

ISBN 978-80-242-7047-0

Pro všechny, kdo někdy bojovali

za někoho nebo za něco, čemu věřili.

prolog

HARDIN

Mockrát v životě jsem se cítil nechtěnej, vyřazenej tím nejhorším způsobem. Moje máma se snažila, vážně se snažila, jenže to nestačilo. Moc pracovala; přes den spala, celou noc stála na nohou. Snažila se, ale kluk, zvlášť tak ztracenej případ jako já, potřebuje tátu.

Věděl jsem, že Ken je zamindrákovanej chlap, nebo spíš rádoby chlap, kterýmu nikdy neudělám radost ani ho neohromím, i kdybych se přetrhnul. Malej Hardin, kterej se tak zoufale snažil zapůsobit na chlapa, kterej hulákal a potácel se v našem malým domě, by byl rád, kdyby zjistil, že ten studenej čumák jeho táta ve skutečnosti není. S povzdechem by sebral knížku ze stolu a zeptal se mámy, kdy přijde Christian, ten prima chlápek, co ho uměl rozesmát a recitoval úryvky ze starejch knížek.

Jenže dospělej Hardin Scott, kterej bojuje se závislostí na alkoholu a vztekem, vlastnostma poděděnýma po tom chcípákovi, co nebyl jeho táta, zuří. Připadám si zrazenej, nic nechápu a jsem fakt vytočenej. Nedává smysl, že by se tahle trapná historka o výměně fotrů, kterou použijou v každým druhým přiblblým seriálu, vážně stala, navíc zrovna mně. Před očima mi vytanou dávno pohřbený vzpomínky.

Máma, jak telefonuje ráno potom, co mou esej otiskly místní noviny: „Jen jsem si myslela, že bys to chtěl vědět. Hardin je geniální. Jako jeho táta,“ vychvalovala mě tiše.

Ohlídnul jsem se. Ten chápek s tmavýma vlasama, co klimbal v křesle v našem malým obýváku s flaškou u nohy, rozhodně geniální nebyl. Je úplněk ničemu, pomyslel jsem si, zatímco on se v tom křesle zavrtěl a máma honem zavěsila. Takovejch okamžiků byla spousta, nedá se to ani spočítat. Byl jsem moc hloupej a moc malej, abych pochopil, proč se ke mně Ken chová tak odtažitě, proč mě nikdy neobejme jako tátové mejch kámošů svý syny. Nikdy se mnou nehrál baseball a nenaučil mě vůbec nic, leda jak se pořádně zmastit.

Byla to všechno ztráta času? Fakt je Christian Vance můj táta?

Místnost se roztočila. Dívám se na něj, na člověka, kterej mě údajně zplodil, a vidím v jeho zelenejch očích a zaťatý čelisti něco povědomýho. Roztřesenýma rukama si prohrábne vlasy a já ztuhnu, protože mi dojde, že dělám přesně to samý.

1.

TESSA

„To není možný.“

Vstanu, ale rychle se posadím zpátky na lavičku, protože trávník jako by mi ujížděl pod nohama. Park se i přes chladné počasí plní lidmi. Rodinky s dětmi, které v rukou třímají balonky a dárky.

„Je to pravda. Hardin je Christianův syn,“ zopakuje Kimberly a upírá na mě oči.

„Ale Ken přece… Hardin vypadá zrovna jako on.“ Vybavím si, jak jsem Kena Scotta potkala poprvé, v obchodě s jogurtem. Okamžitě jsem poznala, že je jeho otec; i on byl vysoký, měl tmavé vlasy, udělala jsem si závěr sama.

„Ano? Mně to tak nepřipadá, snad až na barvu vlasů. Hardin má oči jako Christian, stejné rysy v obličeji.“

Má? Zkouším si ty tři představit. Christian má dolíčky jako Hardin a stejné oči… ale nedává to smysl: Hardinovým otcem je Ken Scott – musí být. Christian vypadá v porovnání s ním tak mladý. Vím, je jim zhruba stejně, ale alkohol si na Kenově vzezření vybral svou daň. Pořád je to hezký chlap, ale působí starší.

„To je tak.“ Nevím, co říct, špatně se mi dýchá. Kimberly se zatváří omluvně. „Já tě chápu. Chtěla jsem ti to povědět už dávno, ale nezáviselo to na mně.“ Jemně mi stiskne ruku. „Christian mě ujišťoval, že jakmile bude Trish souhlasit, všechno Hardinovi poví.“

„Jenže.“ Zhluboka se nadechnu. „Takže tohle se tam teď odehrává? Christian se to rozhodl Hardinovi říct?“ Zvednu se a shodím přitom Kimberlyinu ruku. „Musím za ním. On.“ Ani si nedovedu představit, jak Hardin na takovou zprávu zareaguje, zvlášť když v noci přistihl ty dva spolu. Bude toho na něj moc.

„Ano.“ Kim vzdychne. „Trish s tím tak úplně nesouhlasí, ale Christian tvrdil, že ji téměř přesvědčil, navíc se celá situace dost vymyká z ruky.“

Vytáhnu telefon. Nechce se mi věřit, že by Trish něco takového před svým synem tajila. Měla jsem o ní coby o matce lepší mínění. Teď mám pocit, že ji vlastně vůbec neznám.

Už mám telefon přitisknutý k tváři a volám, když Kimberly dodá: „Radila jsem Christianovi, že bys měla být s Hardinem, až mu to bude říkat, ale Trsih ho přesvědčila, že by měl být s Hardinem sám.“ Kimberly semkne rty a rozhlédne se po parku, pak zvedne oči k obloze.

Z telefonu se ozve pípnutí Hardinovy hlasové schránky. Vytočím jeho číslo znovu, zatímco Kimberly tiše přihlíží, a opět se dostanu do hlasové schránky. Vrátím telefon do kapsy a začnu si mnout prsty. „Můžeš mě za ním odvézt, Kimberly? Prosím tě?“

„No jistě.“ Vstane a zavolá Smithe.

Dívám se, jak se k nám ten malý kluk blíží a držením připomíná vrchního číšníka z komiksů. Najednou mi dojde, že když je Smith Christianův syn… je tím pádem také Hardinův bratr. Hardin má mladšího bratra. Pak pomyslím na Landona… co bude s nimi dvěma? Přeruší s ním Hardin styky, až zjistí, že je nespojuje rodina? A co milá a hodná Karen, která tak ráda peče? Co Ken – tak usilovně se snaží vynahradit zpackané dětství chlapci, který není jeho syn. Ví to vůbec? Točí se mi hlava, potřebuju Hardina vidět. Musím mu dát najevo, že jsem s ním a společně všechno zvládneme. Nedovedu si představit, jak mu teď je; určitě je z toho úplně vedle.

„Ví to Smith?“ zeptám se.

Po krátké odmlce Kimberly odpoví: „Napadlo nás, že možná ano, víš sama, jak si na Hardina potrpí. Ale my mu nic neřekli.“

Je mi jí líto. Musí se vypořádat se snoubencovou nevěrou, a teď ještě tohle. Smith se zastaví a věnuje nám záhadný pohled, jako by přesně věděl, co jsme probíraly. To samozřejmě není možné, ale když nás mlčky mine a zamíří k autu, už si tím nejsem tak jistá.

Projíždíme ulicemi Hampsteadu, jedeme za Hardinem a ve mně se střídavě zvedá a klesá panika. Příliv a odliv.

2.

HARDIN

Barem se rozlehne praskání dřeva.

„Hardine, přestaň!“ křikne odněkud Vance.

Další křupnutí, tříštění rozbitýho skla. Ten zvuk mi dělá dobře, zvyšuje chuť demolovat. Potřebuju ničit, někomu nebo něčemu ublížit, i kdyby to byla jenom věc.

A to taky dělám.

Z transu mě vytrhnou výkřiky. Sklopím oči a zjistím, že v ruce držím ulomenou nohu drahý židle. Rozhlídnu se po tupejch ksichtech vyděšenejch hostů, hledám jednu konkrétní tvář: Tessinu. Ale není tady a já si nejsem v záchvatu zuřivosti jistej, jestli je to dobře, nebo ne. Měla by strach; bála by se o mě, panikařila by a volala na mě, aby přehlušila to zvonění v mejch uších.

Rychle nohu zahodím, jako bych se o ni popálil. Někdo mě chytí za ramena.

„Odveď ho odsud, než zavolají policajty!“ zařve Mike tak nahlas, jak jsem ho ještě neslyšel.

„Nesahej na mě!“ Setřesu Vance a otočím se na něj. Vidím rudě.

„Chceš jít do basy?“ rozkřikne se na mě zblízka.

Nejradši bych ho povalil na zem, pořádně mu zmáčknul krk a…

Ale několik ženských zaječí a to stačí, abych se nenechal znova vtáhnout do tý černý díry plný bezednýho vzteku. Rozhlídnu se po hogo fogo baru, po rozbitejch panákách na podlaze, rozlámaný židli a zděšenejch štamgastech, který v tomhle podniku podobnou scénu nečekali. Nepotrvá dlouho, než se vzpamatujou z šoku a začnou se rozhořčovat, že jim někdo narušil předraženou selanku.

Ženu se kolem hostesky ven, Christian za mnou. „Nastup ke mně do auta, všechno ti vysvětlím,“ funí.

Protože mám obavu, že by se vážně mohli každou chvíli objevit policajti, nasednu, ale vůbec nevím, co si mám myslet nebo co říct. Pořád to nedokážu vstřebat. Připadá mi to naprosto nemožný a absurdní.

Christian se posadí za volant. „Nemůžeš bejt můj táta, to prostě není možný. Nedává to smysl – ani trochu.“ Sedíme v drahým vypůjčeným autě a mě napadne, jestli kvůli tomu není Tessa odsouzená tvrdnout v tom zatraceným parku, kde jsem ji vysadil. „Má Kimberly auto, že jo?“

Vance se na mě překvapeně podívá. „Jasně že má.“ Motor už vrní, proplítáme se zácpou. „Mrzí mě, žes to musel zjistit takhle. V poslední době se mi zdálo, že se všechno hezky skládá dohromady, ale pak se to zvrtlo.“ Vzdychne.

Mlčím, kdybych otevřel pusu, přestanu se ovládat. Zarývám prsty do stehen; bolest mi pomáhá zachovat klid.

„Všechno ti vysvětlím, zkus to, prosím tě, pochopit, ano?“ Podívá se na mě s jasnou lítostí v očích.

Já ale nepotřebuju litovat. „Nemluv se mnou, kurva, jako s malým fakanem.“

Vance upře pohled na silnici. „Víš, že jsem vyrůstal s tvým tátou, s Kenem – byli jsme kamarádi snad odjakživa.“

„Ne, to jen tak mimochodem slyším poprvý.“ Zpražím ho pohledem a otočím se k oknu. „Jak je vidět, nevím o ničem ani hovno.“

„No, prostě jsme byli skoro jako bráchové.“

„Než jsi mu opíchal manželku?“ přeruším jeho dojemnej příběh.

„Koukej,“ zaskřípe zubama a sevře volant, až mu zbělají klouby, „snažím se ti to vysvětlit, tak mě laskavě nechej mluvit.“ Zhluboka se nadechne, aby se uklidnil. „A ne, tak to nebylo. Tvoje máma začala chodit s Kenem už na střední, když se přistěhovala do Hampsteadu. Nejkrásnější holka, jakou jsem kdy viděl.“

Vybavím si, jak se v noci líbali, a zvedne se mi žaludek.

„Zbláznila se do Kena. Trávili spolu každej den od rána do večera, přesně jako Max a Denise. Byli jsme taková malá parta, nás pět,“ vzpomíná. Znova vzdychne. „Trish byla chytrá, vtipná a po uši zamilovaná do tvýho táty – doprdele, asi mu tak ještě nedokážu přestat říkat,“ uleví si a zabubnuje nervózně prstama o volant.

„Ken byl chytrej – vlastně přímo geniální –, a když dostal na vejšce prospěchový stipendium a zkoušky dělal v předtermínech, najednou měl plno práce a přestal na ni mít čas. Věčně tvrdnul ve škole. Brzo jsme se scházeli už jenom čtyři, bez něj, a mezi mnou a tvou mámou… no prostě jsem v tom lítal čím dál víc a ona mě taky začala mít ráda.“

Vance se odml čí a přejede do vedlejšího pruhu, zapne klimatizaci. Přesto je v autě dusno a mně se všechno motá v hlavě.

„Vždycky jsem ji miloval – věděla to –, jenže ona milovala jeho a Ken byl tenkrát můj nejlepší kamarád.“ Vance polkne. „Postupně jsme se… sblížili. Ještě jsme spolu nespali, ale už jsme se nebránili svým citům a chovali se podle toho.“

„Ušetři mě těch trapnejch podrobností.“ Zatnu pěsti a přinutím se zmlknout.

„Dobře, no jasně.“ Dívá se na ulici před sebou. „Prostě jedno vedlo k druhýmu a najednou už jsme spolu měli poměr se vším všudy. Ken nic netušil. Max s Denise měli podezření, ale nechali si to pro sebe. Prosil jsem Trish, aby od něj odešla, když si jí stejně nevšímá – vím, je to hnusný, ale já ji miloval.“

Zamračí se. „Byla to jediný, co mě zachraňovalo před sklony k sebedestruktivnímu chování. Samozřejmě jsem měl Kena rád, ale láska k ní všechno zastínila.“ Dlouze vydechne.

„A dál?“ pobídnu ho po několika vteřinách.

„No… když pak oznámila, že je těhotná, myslel jsem, že spolu utečeme a místo za něj se provdá za mě. Slíbil jsem jí, že jestli si vybere mě, přestanu dělat průsery a budu dobrej manžel… a táta.“

Cítím na sobě jeho pohled, ale odmítám se otočit.

„Jenže jsem jí nepřipadal dost spolehlivej. Takže mi nezbylo než zatnout zuby a blahopřát, když spolu s tvým… s Kenem oznamovali, že čekají dítě a do týdne se vezmou.“

To jako fakt? Podívám se na něj, ale je očividně ztracenej ve vzpomínkách. Oči upírá na silnici.

„Přál jsem jí jen to nejlepší a nechtěl jsem jí ublížit, proto jsem Kenovi ani nikomu jinýmu neprozradil, co mezi náma bylo. Opakoval jsem si, že by měl vědět, že to dítě v jejím lůně není jeho. Celý měsíce se jí nedotknul, jak mi aspoň tvrdila.“ Vance se ot řese, jako by mu byla zima. „Když se brali, vzal jsem si oblek a šel mu za svědka. Věděl jsem, že jí dá to, co bych já nedokázal. Já neměl ani v plánu jít na vysokou. Ve volným čase jsem tesknil po vdaný ženský a pořád dokola pročítal stránky starejch románů, který se od mýho života dost lišily. Neměl jsem plány ani peníze, prostě nic pro ni.“ Snaží se na to přestat myslet.

Dívám se na něj a překvapuje mě, co mám potřebu mu říct. Zatnu pěst, pak povolím, pokouším se odolat.

Nakonec znova zatnu pěst a ani nepoznávám vlastní hlas: „Takže tě máma v podstatě využila pro zábavu a pak tě odkopla, protožes neměl prachy?“

Vance zafuní. „Ne, nevyužila mě.“ Ohlídne se na mě. „Chápu, že to tak vypadá, bylo to všechno dost složitý a na nic, prostě myslela na tebe a na tvou budoucnost. Já byl naprosto k ničemu – ksindl. Neměl jsem vůbec nic.“

„Zato teď máš miliony,“ poznamenám hořce. Jak ji může po tom všem bránit? Zbláznil se? Ale pak ve mně něco přeskočí a já myslím na mámu, která ztratila dva chlapy, co následně zbohatli, zatímco ona se bude věčně dřít a pak se vracet do svýho smutnýho malýho domku.

Vance přikývne. „Jo, jenže tenkrát nikdo nemohl tušit, jak se změním. Prostě Ken byl spořádanej, já ne. Tečka.“

„Dokud se nezačal večer co večer ožírat.“ Znova mě popadá vztek. Mám pocit, že mu nikdy neuniknu, tomu palčivýmu pocitu zrady, kterej ve mně vyklíčil. Vyrůstal jsem s alkoholikem, zatímco Vance si žil na vysoký noze.

„To je další věc, kterou jsem zvoral,“ řekne chlap, kterýho vlastně vůbec neznám. „Po tom, co ses narodil, jsem měl pár průšvihů, ale nakonec jsem se přihlásil na vysokou a tvou mámu miloval na dálku… “

„Dokud?“

„Dokud ti nebylo pět. Měl jsi narozeniny, všichni jsme se sešli na oslavě. Narazil jsi na mě v kuchyni, hledal jsi tátu.“ Vanceovi přeskočí hlas a já zaryju nehty do dlaní. „Tisknul jsi k sobě knížku a já na chvíli zapomněl, že nemluvíš o mně.“

Praštím pěstí do palubní desky. „Zastav, chci vystoupit.“ Tohle už nebudu poslouchat. Všechno je na hovno. Potřebuju to nějak strávit.

Vance ten výbuch ignoruje a jede dál. „Tenkrát jsem se přestal ovládat a chtěl po mámě, aby Kenovi řekla pravdu. Už jsem se nedokázal dívat, jak vyrůstáš beze mě. Tou dobou jsem plánoval stěhování do Ameriky. Prosil jsem ji, aby vzala tebe, mého syna, a odešla se mnou.“

Mého syna.

Sevře se mi žaludek. Měl bych z toho auta prostě vyskočit za jízdy. Dívám se na úpravný domky, který míjíme, a říkám si, že každá fyzická bolest je mnohem lepší než tohle.

„Odmítla. Řekla mi, že nechala udělat testy a… a že nakonec můj syn nejsi.“

„Co?“ Zamnu si spánky. Kdyby to pomohlo, klidně bych začal mlátit hlavou o palubní desku.

Podívám se na něj. Rychle se rozhlídne doleva a doprava. Najednou mi dojde, jakou jedeme rychlostí, a taky že projel všechny křižovatky na červenou a nestavěl ani na stopkách, jenom abych nemoh vyskočit ven. „Asi prostě zpanikařila.“

Koukne po mně. „Věděl jsem, že lže – nakonec mi po letech přiznala, že žádné testy nebyly. Jenže tenkrát na tom trvala; řekla mi, ať to nechám plavat, že prostě nejsi můj.“

Soustředím se na svou pěst. Zatnout, povolit. Zatnout, povolit…

„Utekl další rok a my se spolu zase začali bavit.,“ pokračuje, ale říká to tak nějak divně.

Konec ukázky

Table of Contents

Ohlasy na Annu Todd a sérii AFTER

prolog

1.

2.