Kris Waldherr

ZTRACENÁ HISTORIE SNŮ

Copyright © 2019 by Kris Waldherr

Original publisher: Touchstone, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Translation © Bára Kaplánková, 2020

Original English title: THE LOST HISTORY OF DREAMS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-296-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-297-6 (mobi)

Edwardovi a Joyce Millerovým s vděčností a láskou

„Podruhé umírajíc nic nevyčetla manželu svému – co také mohla než to, že přílišnou lpěl na ní láskou?“ *

– PUBLIUS OVIDIUS NASO, PROMĚNY, ORFEUS A EURYDIKA

„Každý milostný příběh je zároveň i příběhem duchařským.“ **

– DAVID FOSTER WALLACE, BLEDÝ KRÁL

* Pozn. překl.: Vydalo nakladatelství Praha: Huber, n. vl., 1935, přeložil Ivan Bureš

** Pozn. překl.: The Pale King, zatím nevyšlo v češtině

ČÁST I

ZTRACENÉ SNY

ÚNOR 1850

LONDÝN

ZVOLÁNÍ

Vyňato ze sbírky Ztracená historie snů od Hugha de Bonne, vydáno v roce 1837 nakladatelstvím Chapman & Hall v Londýně.

…když v ní se oblý život dmul

sen v té chvíli se rozplynul.

Řekli si ano: tak se děj

Orfeus usnul oženěn

hlubokým spánkem, jak by skonal

Helios nebe opanoval

Předčiv tím Amorovu zář

Však rána toho nezachmuří tvář:

svůj pohled sklopí Eurydika.

Ne slunce, láska září, zanaříká

Choti můj drahý, v tobě dlí všechna moje síla

Kde původ těchto slov, to věru netušila;

snad v nitru Luny, v Slunci jistě ne

náhle jak plamen vyšlehne

tu z hloubi země zaútočí zmije

A Eurydika výkřik skryje

I.

Robertu Highsteadovi se na konci pracovního dne v náprsní kapse objevil dopis. Tou dobou pobýval v dvoupodlažním městském domě ve čtvrti West Kensington a přimhouřeným okem se přes hledáček díval na zesnulou.

Pozoroval tu mladou ženu. Spočívala na lůžku, ruce složené jednu přes druhou, jako by v náručí držela holubici. V hledáčku byla vzhůru nohama, vznášela se nad zemí. Tentýž obraz viděl Robert za předchozí tři léta již nesčetněkrát: smířený úsměv, zatlačené oči, pléd nešikovně přehozený přes ramena, který patrně takto připravil některý z milujících pozůstalých. Poslední akt lásky, než bude zesnulý odevzdán zemi. Dnes byla v celém výjevu drobná odlišnost – útlá knížka Ztracená historie snů, napsaná autorem, o kterém portrétista nikdy předtím neslyšel. Svazek ležel rozevřený na ženině břiše, jako by si ho jen na chvíli se zavřenýma očima odložila.

Slabý pláč novorozeněte odhalil příčinu ženina skonu. Podle  hromady krví nasáklých prostěradel, pohozených u vápnem natřené zdi, a shrbené porodní báby, dřímající vedle koupací vaničky, Robert usoudil, že žena rodila dlouho a těžce. „Nejvznešenější z obětí,“ pronesl k sestře zesnulé a k manželovi, v marné snaze poskytnout jim alespoň nepatrnou útěchu. Jejich přerušované vzlyky jen podtrhly nedostatečnost vyřčených slov. Zimní vzduch uvnitř salonu byl navzdory muškátům na parapetech a ledu pod rakví ztěžklý železitým pachem. Ne, že by na tom nějak záleželo – tak či onak, Robert měl spoustu práce. Do dvou hodin se měl dostavit do čtvrti Belgravia, kde ho očekávala rodina třináctileté souchotinářky^1. Příbuzní toužili po posledním portrétu, dokud je ještě dívka schopna vnímat jejich přítomnost.

Robert otevřel západku dlouhé dřevěné krabice, z níž pak vyňal postříbřenou měděnou desku pro daguerrotypii^2. Nejdřív plát vyleštil jako zrcadlo, pak ho teprve vystavil parám jódu a bromu. Ve chvíli, kdy se natáhl směrem k fotoaparátu, pohlédl na hodiny nad krbem a pomyslel přitom na svou ženu. Včera večer nepřišla domů, což nebylo v jejich tříletém manželství neobvyklé. Na náladě mu nepřidala ani skutečnost, že toto bylo již třetí tělo, které od snídaně portrétoval. Byl sice na takový pohled zvyklý, ale dnes ho poněkud zmáhal.

Vdovec ve střízlivém šatu obchodníka přistoupil k Robertovi, vřeštící novorozeně v náručí. „Ona… byla překrásná,“ zavzlykal; oči měl přitom celé zarudlé.

Robert pokýval hlavou. „Je mi to velice líto.“ Čím častěji tato slova opakoval, tím menší měla váhu. Rám s deskou vložil do přístroje se snímkem, který jím otřásl více, než cokoli, co v poslední době zažil.

„Přístroj je již připraven,“ oznámil a snažil se nevnímat slabý pach, který se už pozvolna i přes zaledování začínal z mrtvoly linout. „Celý proces zabere jen chvilku, pane. Ani ne minutu.“

Muž si přitiskl dlaň ke spánku. „Velice si vážím toho, že jste přijel bez prodlení. Je to od vás opravdu milé. Sestra tvrdí, že jste v tomto oboru ten nejlepší.“

„Slibuji, že použiji veškerého svého řemeslného umu, pane.“ Robertovi se sevřelo srdce soucitem; on alespoň svou ženu stále ještě měl, ať už se nacházela kdekoli. Zatím se pokaždé vrátila. „Je zde ještě něco, čím bych vám mohl být nápomocen…?“

Vdovec na Roberta pohlédl se zoufalstvím v očích. „Mohl byste… ji zpodobnit, aby vypadala jako živá, pane Highsteade?“

„Ach ano, rozumím! Na daguerrotypu zvěčním vaši paní i dcerku...“

„Syna. Pojmenovali jsme ho Charlie. Po ní.“ Muž zlehka kývl směrem k mrtvé. „Manželka se jmenovala Charlotte. Blízcí ji oslovovali Lottie.“

„Váš syn Charlie tak bude mít něco, co mu bude jeho drahou maminku Lottie celý život připomínat.“

Robert vytáhl z brašny tlustý pořadač. „Račte se laskavě podívat do našeho Nabídkového katalogu,“ pronesl vlídně a předložil svazek kupci. Koženou vazbu zdobilo zlacené motto: „Zvěčni stín, než světlo pohasne.“ Nabídka obsahovala rozsáhlý výběr předmětů, za něž se dal utratit pěkný peníz. Postříbřený rámeček s medailonkem na kadeř vlasů. Sametové pasparty. Rozličná zpodobnění zesnulých. Rodiny shromážděné kolem nebožtíků, tváře ztuhlé úsilím, aby se během snímání ani o vlásek nepohnuly. Mrtvá novorozeňata podpíraná postavami v černém^3.

„Jsou živí?“ zeptal se muž.

„Někteří,“ odpověděl Robert. Choval jistou pýchu ke svému umu naaranžovat miminka do chladných náručí matek, aniž by došlo k rozmazání snímku při expozici. Pár kapek tišícího sirupu Matky Baileyové dokázalo zázraky, i když se mu moc nezamlouvalo, jak silně na děti účinkoval. Přesto bylo na jeho povolání cosi podmanivého, od čeho se nedokázal odtrhnout. Něco uhrančivě působivého. Říkal si, že je to tím, jak dokáže přeměnit ztrátu v trvalou vzpomínku, která poskytuje útěchu. Chvílemi mu daguerrotypie přišla jako čáry a kouzla, zejména v okamžiku, kdy obraz vystoupil z desky jako duch z éteru. Bylo v tom ale ještě i cosi jiného.

„Za příplatek mohu také podobiznu ručně obarvit,“ dodal umělec a ukázal na barevný obrázek. Světlerůžová arabská guma^4 nanesená na stříbrný povrch jako maso na holé kosti.

Poté, co byla částka zaplacena a smlouva podepsána, začal pracovat na choulostivém procesu portrétování těla. Robert zadržel dech a zaostřil pohled skrz čočku. Dlaní sejmul kryt a umožnil světlu, aby zanechalo na desce stíny. Vdovcovy vzlyky, poslední slzavá vyznání lásky, se snažil nevnímat. Přece jen nebyly určeny jeho uším, ale té, jež je už dávno nemohla slyšet. Během odpočítávání vteřin do expozice si představoval, jaký obraz na něj bude hledět, až snímek vyvolá. Už dávno zjistil, že v každé tváři dokáže objevit ztracenou historii jejího života: jizvy, vrásky, nenaplněné sny. V horším případě – naprostou prázdnotu.

Přávě v tu chvíli vešel dovnitř poslíček a zasunul mu do kapsy jakési psaní.

„Jak jste mě našel?“ zeptal se sotva patnáctiletého hocha s plavými vlasy. Ale otázka zůstala nezodpovězená, neboť mladík odešel dříve, než ji mohl vyslechnout.

Robert neotevřel obálku po celý zbytek odpoledne. Nebylo to tím, že by snad zapomněl. Nezbyla mu však už síla ani na to, aby mohl pořídit daguerrotypii té souchotinářky v Belgravii. Dnes to bylo vůbec poprvé, co nedorazil za zákazníkem.

Místo aby si po doručení dopisu najal drožku, vymluvil se na rozrušení a vydal se pěšky směrem k domovu v Clerkenwellu. Doufal, že ho procházka uklidní. Bylo by samozřejmě nejjednodušší si dopis hned přečíst. Dozvědět se to nejhorší. Nedokázal to. Teď ještě ne.

Zahnul na Oxford Street, přestože si tak zašel. Tato rušná ulice ho dokázala i za mrazivého únorového dne rozptýlit množstvím obchodů po obou stranách chodníků, které se hemžily chodci oděnými v hedvábí. Pozornost přitahoval ovšem i on sám svou chůzí – táhl za sebou jednu nohu, aby vyvážil tíhu kufru s daguerrotypickým aparátem; někteří lidé se dokonce zastavovali, když kolem nich prošel. Robertovi bylo jasné, že nebudí zájem svým oslnivým vzhledem. S hustými, světlými vlasy a bledou pletí představoval spíše typ citlivého než úchvatného muže. Stále připomínal profesora dějepisu, kterým ještě před třemi roky v Oxfordu býval. Robert věděl, že i v každém slova smyslu úplně cizí lidé vnímají, že na něm je něco zvláštního. Něco ponurého. Uvědomoval si jejich pozornost, ale už dávno jí přivykl, stejně tak, jako řezník uvykne bzučení much uvnitř svého obchodu. Portrétoval zesnulé už dlouho a bylo mu jasné, že na něm smrt ulpívala. Někdy si ji představoval ve fyzické formě jako mučedníka na obrazu vlámského mistra. Občas ho trápilo, že sám páchne hnilobou, ačkoli si noc co noc oplachoval ruce karbolem^5 a poté ještě omýval kastilským mýdlem^6. Po tomto rituálu mu ruce zůstávaly zarudlé, ale nedokázal od něj upustit.

Když dorazil na Theobald Lane, stále se ještě nevzpamatoval z otřesu, který mu způsobilo doručení listu. Kráčel svižně dál a vyhýbal se přitom úzkým uličkám zahaleným do mlhavého neurčita. Chůzi zpomalil až ve chvíli, kdy zabočil doleva na ulici Laystall Street, kde se na křižovatce napojovala na uličku Grays Inn Lane. Jeho současný příbytek.

Vyběhl čtyři poschodí ke svému pokoji, aniž by cestou odpověděl na starostlivý pozdrav bytné. Neobtěžoval se optat, zda se mu žena vrátila domů. Věděl, že paní Rhys-Smithová si stejně nikdy nevšimla ani Sidiných příchodů, ani odchodů. V tuto chvíli však Sida nebyla hlavním zdrojem jeho obav. Rezavý mourek paní bytné šel za ním a cestou lenivě mňoukal. Dobře věděl, že u Roberta vždycky najde misku mléka, ale dnes se jí kocourek nedočkal.

Jakmile za ním zaklaply dveře, odložil Robert kufr na dřevěnou podlahu.

Skromné zařízení pokoje plně postačovalo jeho potřebám. Byla tu postel, bíle natřený prádelník, jídelní stolek, na který se vešel pouze jeden talíř, a dvě proutěné židle. Na dlouhém pracovním stole se třpytila hromádka postříbřených měděných desek, které před časem začal leštit pemzou a olejem. Jeho povolání vyžadovalo soustavný přísun těchto desek. Čtvrtkové pláty o rozměrech tři krát čtyři palce^7 měl v oblibě, jelikož ke zhotovení daguerrotypu této velikosti bylo potřeba pouze Richebourgova kompaktního vybavení^8. Nerad pracoval s menšími deskami – bylo příliš náročné si je prohlédnout bez zvětšovací lupy. Ačkoli vlastnil i přístroj určený pro tuto velikost, raději ho zároveň se svým standardním aparátem nenosil. Pokud by se živnost rozrostla, plánoval zakoupit novější model v americkém velkoformátovém stylu. Samotný pokoj měl křivé zdi. Nebylo možné na ně pověsit žádný obraz, což Sidě vadilo. Ráda kreslila. Výhled z oken byl ovšem dostatečnou náhradou. Obzor lemovala změť komínů, na něž se za setmění slétávali ptáci. Za jasných dní mohl dokonce zahlédnout jižním směrem katedrálu svatého Pavla. Když se však snesla mlha, Robert by byl přísahal, že vidí částečky uhelného prachu vznášející se ve vzduchu^9. I když zavřel okna, prach vnikal do pokoje a pokrýval měděné desky šedivou vrstvou. Navzdory dýmu, prachu a sem tam i zbloudilé vráně, která omylem vletěla do místnosti, měl raději okna otevřená.

Dnes večer ale v pokoji žádné vrány nebyly. Nebyla v něm ani Sida.

Svezl se na postel, a nebyl si jist, zda cítí úlevu či zklamání, že nepřišla. Pokud byl odesílatelem tohoto dopisu ten, jehož Robert podezíral, rozrušilo by ji to ještě víc než jeho.

Jaká úleva, pomyslel si. Je lépe, že o psaní neví. Vrátí se. Vždy se přece vrací. Nicméně se obával, že tentokrát tomu bude jinak.

Na její nepřítomnosti ho ani tak netrápila možnost, že by ho podvedla; věděl, že je mu zcela oddaná. Netížila ho ani osamělost. Robert byl totiž typem muže, který raději tráví čas ve společnosti knih než ve společnosti lidí. Problém spočíval v tom, že doposud nechápal pravidla jejích příchodů a odchodů.

Během společných chvil přišlo Robertovi jejich manželství jako spravedlivý obchod. Těžko se mu ale žilo se Sidinou nevypočitatelností. Často si přál, aby mohl zůstat doma a dávat na ni pozor. Nosil by jí granátová jablka, mátový čaj, červené víno a zahrnoval ji něžnými polibky. Dopřál by jí klid. To však nebylo možné. Ačkoli byl synem venkovského šlechtice, sňatkem s ní se vzdal svého dědičného práva.

Dopis znovu ukázal svou moc. Robert upřel pohled na dveře. Co když se Sida náhle objeví? Aby odvedl svou pozornost jinam, pokusil se číst. Ovidiovy Proměny snad budou stačit. V dobách působení na Oxfordu sepsal uznávané Dějiny v dobách Ovidiova života. Druhá kniha, Ovidiova biografie, mu zabrala mnohem delší dobu. Básník strávil poslední část svého života v exilu, o kterém neexistuje žádný záznam.

Každopádně mu vábení posedlosti po věcech minulých poskytovalo útěchu. Opřel si knihu o hrudník a začetl se do latinského textu: Podruhé umírajíc nic nevyčte manželu svému – co také mohla než to, že přílišnou lpěl na ní láskou?

Slova se mu však rozpíjela před očima. Bez ohledu na Sidu nemůže dopis nechat být.

Opatrně vytáhl obálku z kapsy, jako by to byl jedovatý had. List byl odeslán z Belvederu v hrabství Kent. Z místa, kde vyrostl. Adresa byla nadepsána rukopisem, který dobře znal, ačkoli ho od svého sňatku neviděl. Bratrovým rukopisem.

„K čertu!“ ulevil si.

V tu chvíli se dveře se skřípěním otevřely. Psaní nechal vyklouznout z prstů.

Sidina silueta se rýsovala proti slunečnímu světlu na podestě nad schodištěm. Byla oděná do modrošedé róby, do stejných šatů, v nichž se vdávala. Rukávy měla u ramen nezvykle bohatě nařasené, jak to měla v oblibě. Nevšímal si tmavých skvrn, které zničily živůtek, stejně nešly odstranit. Lačně po ní přejel pohledem. Vypadala stejně jako vždy: štíhlá a křehká, s pohledem plaché laně. Rozpuštěné ebenové vlasy, nasáklé neviditelným deštěm, jí spadaly v pramenech kolem ramen. Vlhkost stočila lokny do lesklých kudrn. Svým zjevem mu připomněla obraz Madonny s dítětem od Tiziana, jejž jí kdysi ukázal v Národní galerii. Tehdy vůbec poprvé navštívila muzeum.

„Vrátila ses,“ zašeptal a doufal, že nespatří psaní ležící na podlaze. „Tolik jsi mi chyběla.“

Sida se na oplátku usmála, a když se k němu přiblížila, kašmírový pléd jí sklouzl z ramen. Kdysi jí ho přivezl otec z Indie, své rodné země. Byl námořníkem v jihovýchodní Asii, a poté, co ho Východoindická společnost přivedla do Británie, oženil se tu s Angličankou. Sida pracovala jako švadlena, když se s Robertem poprvé seznámila. Později se dozvěděl, že ji strýc po smrti rodičů přinutil najít si práci, ale nevadilo mu to. Jeho bratrovi však ano.

Doširoka rozpřáhl paže. Zlehka mu vklouzla do náručí. Přesně to potřeboval – ne peníze, ne rodinnou přízeň, ne Oxfordskou univerzitu. Kvůli tomu žil ve svém pokoji na čtvrtém podlaží, kam po setmění zalétali ptáci.

Jak lehounká byla v jeho náruči! Jak hebká! V tuto chvíli vůbec nesešlo na tom, že celý den strávil portrétováním mrtvých. Navíc v tomhle odvětví vynikal. Místo aby o dějinách psal, zachycoval je na postříbřené pláty pro nadcházející generace. Co na tom, že Sida už není stejná, jako bývala před svatbou? Vždyť ani on není stejný. Všechno to bylo jen potvrzením, že jsou stvořeni jeden pro druhého. Nikdy se nerozdělí.

„Miluji tě,“ zašeptal. „Pouze tebe.“

Robert se na posteli vztyčil nad svou ženou. Dopis ignoroval. Ať už v něm stálo cokoli, nemohlo to být důležitější než ona. Svíce hořící u postele vrhaly stíny na Sidiny tváře a zvýrazňovaly jí tak lícní kosti. Propletli si prsty na rukou; Robertova světlá pleť kontrastovala se Sidinou snědou. Rostlo v něm vzrušení, ale nedovolil si zajít dál. Jen položil tvář na manželčinu hruď a paží ji objal kolem pasu. Látka šatů byla vlhká, stejně jako její vlasy.

V pokoji potemněly zimní stíny, muž a žena spolu leželi na posteli, hlavami k sobě, pohledy upřené jeden na druhého, a Robertův dech byl jediným zvukem, který bylo možno v pokoji zaslechnout, než Sidin pohled zabloudil k dopisu.

Konec ukázky

Table of Contents

Ztracené sny

Zvolání