Imogen Clarková

POHLEDNICE BEZ PODPISU

Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autorka vymyslela. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © 2017, 2018 by Imogen Clark

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Jana Matějková, 2020

Original English title: POSTCARDS FROM A STRANGER

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-294-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-295-2 (mobi)

PROLOG

1987

Pošta s žuchnutím dopadne na rohožku.

Zachytí ten zvuk, uši má vycvičené měsíci pečlivého naslouchání. Měl by se sebrat a jít obhlédnout, co přišlo, srovnat to, pročíst. Ale volská oka, která smaží, mají téměř dokonalou konzistenci. Kdyby je teď stáhl z plamene, bílek by zůstal lehce vazký. Pokud by je nechal na sporáku, žloutek ztvrdne, a zkazí tak kouzlo toho okamžiku, kdy jeho povrch probodne hrotem vidličky.

Napíná uši, ale děti neslyší.

Budou zřejmě v patře. Pošta může ještě nějakou chvíli počkat. A proč by vlastně zrovna dnes měla dorazit další pohlednice? Ty přece denně nechodí.

Znovu zaměří svou pozornost na vejce, s obracečkou v ruce sleduje, jak jejich okraje začínají být křupavé. V pravý okamžik je vyklopí na připravený talíř. Pak vyrazí pro poštu.

V hale stojí jeho tříletá dcerka, útlé boky v bachratých plenkových kalhotkách. V ruce třímá pohlednici.

„Taťko,“ rozzáří se, když ho spatří přicházet, „podívej, co donesl pošťák.“ Ukazuje mu pohled. Obrázek šimpanze, ochraňujícího mládě v bezpečí své náruče.

„Co tam píšou?“ zajímá ji, když odevzdává lístek do jeho nastavených rukou.

Otočí jej, ale předem tuší, co bude na jediném řádku stát. Je to pokaždé totéž. Vyhne se textu pohledem.

„Už jsem ti přece říkal,“ opáčí přísně, zcela ignoruje její otázku, „že na poštu nesmíš sahat, Caro. Ta je pro tatínka.“

Sehne se pro zbytek dopisů a utopí pohlednici ve změti obálek.

„Teď jdi a řekni bráškovi, že je snídaně na stole.“

Sleduje ji, jak se šourá halou pryč, a v duchu si ukládá, že něco takového už nesmí nikdy dopustit.

KAPITOLA PRVNÍ

Cara, 2017

„Už to sama nezvládám!“ ječím do telefonu. Nechci křičet. Prostě se neovládnu. „Potřebuju pomoct,“ dodávám už klidněji.

Zakryju rukou mluvítko, abych ztlumila svůj hlas. „Tati,“ kárám ho důrazně, „nech toho rámusu.“

Pohlédne na mě trochu překvapeně, ale nepřestává. Údery kovové lžíce do dřevěné desky mi drásají nervy do krve. Připomenu si doporučení specialistů a zhluboka se nadechnu. „Prosím,“ doplním s nejpřívětivějším úsměvem, který ze sebe dokážu vydolovat.

Sundám dlaň z mluvítka a vrátím se k hovoru s bratrem.

„Slyšíš to?“ ujišťuju se, ačkoli se to musí rozléhat snad po celé Británii. „Náš otec tříská lžící do stolu. Dělá to nepřetržitě už hodinu a půl. Odmítá s tím přestat a nechce mi ji dát. Na rovinu, Michaeli, nevím, jak dlouho to ještě vydržím.“

Cítím, jak se o mě pokouší pláč, ale nerada bych, aby mě táta viděl rozrušenou. Tak pevně stisknu rty a zhluboka nasaju vzduch nosem.

„Tati, zůstaň tu,“ uložím mu co nejklidněji. „Mluvím s Michaelem. Za minutku budu zpátky.“

Rozhlédnu se místností po zapomenutých nožích nebo čemkoliv, čím by si snad mohl ublížit, letmo se dotknu jeho mastných vlasů a vyjdu do haly. Dveře zůstanou mírně pootevřené. Bouchání neustává.

„Chápu, že to máš těžké, Caro,“ odříkává Michael z bezpečí své kanceláře stovky mil odsud. „Rád bych ti pomohl, kdyby to šlo, ale vždyť víš…“

Mluví mírně, v jeho hlase však chybí byť jen náznak provinilosti.

„Vím,“ odseknu. „A nežádám tě o pomoc s běžným provozem. Ale všechno už nemůže ležet jenom na mně. Docházejí mi síly, Michaeli. Je to s ním čím dál horší. Někdy mě tak vytočí, že se bojím, abych snad…“

Zarazím se, než dopovím, co bych snad mohla udělat, a nechám to mezi námi hrozivě viset ve vzduchu. Michael se odmlčí.

„Potřebujeme pečovatelku,“ pokračuju. „Někoho, kdo ví, jak se starat o lidi, jako je táta. Nemusí s námi bydlet – zatím ještě ne, ale chci tu někoho během dne, abych mohla pracovat, nakoupit nebo se vyčurat bez toho, že budu trnout hrůzou, co provede, než se vrátím. Táta si může dovolit ji zaplatit. Nemá smysl lpět na dědictví. Raději bychom mu měli zajistit péči. Náležitou péči.“

Ze sluchátka se line jen tlumené chrastění, až mě napadne, zda se spojení nepřerušilo.

„Michaeli? Michaeli? Jsi tam ještě?“

„Ano.“

Jeho hlas zní odtažitě.

„Dobrá,“ kapituluje. „Ty to víš nejlíp. Pokud už vážně dál nemůžeš a pečovatelka je jediné řešení, pojďme do toho. Jak ji seženeš?“ zajímá ho.

„Ve městě je agentura,“ odpovím. „Mají výborné reference.“

Zamlčím, že doporučení mám od někoho úplně neznámého z Twitteru. Teď, s Michaelovým požehnáním, to můžu koneckonců víc prověřit.

„Zavolám jim a sjednám si schůzku,“ slibuju.

Ze sluchátka ke mně doléhají útržky hovoru kdesi za Michaelovými zády. Už není sám, víc pozornosti mi zjevně věnovat nebude.

„Musím jít,“ oznámí upjatě. „Běž, zařiď to a dej mi pak vědět, jak jsi dopadla.“

Jako by mluvil spíš s nějakým kravaťáckým klientem o převzetí firmy než se svou sestrou o vážně nemocném otci. Chystám se zavěsit, když zašeptá: „Drž se, Cari. Jsi skvělá.“

Pak linka oněmí.

Stojím v hale, zhluboka oddychuju a snažím se uspořádat si myšlenky navzdory hluku doléhajícímu ke mně z kuchyně. Náhle rámus ustane. Místo toho se táta dává do zpěvu. Zaposlouchám se pozorněji a dojde mi, že jde o první verš písničky, již jsme se učili ve škole.

„Až jedenkrát nám budou snad… Na pochod všichni svatí hrát…“

Jeho hlas zní jasně, jako by se mu záhyby mozku vyhladily dost na to, aby byl schopen udržet melodii. Slova ovšem jsou nad jeho síly.

„Caro!“ křičí. „Caro!“

Pokouším se přezpívat si nápěv pro sebe, abych zjistila, zda mu můžu pomoct, ale dostanu se jen tak daleko, kam tátu pustila jeho nemocná mysl. Vždyť víte, může to být dědičné. Alzheimer. Bůh ví, kdo se jednou postará o mě.

Táta zkouší zdolat píseň od začátku. „Až jedenkrát nám budou snad… Na pochod všichni svatí… Hrát…“

Pak se znovu přidají i úporné rány do stolu, ne současně se slovy, ale cik cak, jako nově nastoupení rekruti, kteří neudrží krok se zbytkem jednotky. Pohlédnu na hodinky. Každou chvíli má tátu vyzvednout sociální pracovník, aby ho dovezl do denního stacionáře. Musím se ovládnout a do té doby zůstat klidná. Nesmím svalovat vinu na Michaela, opravdu ne. Utekl. Jeho život je teď v Londýně a nemůže se vracet při prvním náznaku potíží. Bylo by fajn, kdyby se občas objevil, ale tohle je jeho řešení problémů s tátou, hodit je na krk mně. A připadá mi, že to snad až dává smysl. To já zůstala a snažím se všechno udržet v chodu. Pořád si ale připadám jako holčička toužící po souhlasu svého velkého bratra. Bojím se jednat na vlastní pěst, přijímat sama zásadní rozhodnutí, jenže přesně to se teď ode mě očekává. Jsem si vědoma toho, že Michael pustil z hlavy starosti, co s tátou bude, už dávno.

Někdo zaklepe na dveře, sebevědomě jako pravidelný host.

„Tati, Brian je tady, vezme tě do Limes,“ křičím s nadějí, že Brian nerozezná stopy úlevy v mém hlase. „Třeba si vzpomene na další sloku ‚Až jedenkrát‘,“ nadhodím. Nemůžu tu melodii dostat z hlavy.

Otevřu dveře a za nimi se zjeví Brian, malý a podsaditý, s rukama jako lopaty a pronikavým hlasem.

„Pojďte dál,“ vybízím ho. „Už jsme skoro nachystaní. Viď, tati?“

Beru za kliku kuchyně a spatřím tátu, jak tam stojí u dřezu a lije na podlahu mléko přímo ze sklenice. U nohou se mu vrší čajové sáčky jako spadané listí. Culí se, výraz jeho tváře připomíná batole nad novou malůvkou.

„Čaj,“ vyrazí ze sebe.

„Ale tati!“ naříkám při pohledu na tu spoušť.

Snažím se obhlédnout, kam mléko stéká, abych se ujistila, že nepronikne někam, kde nepůjde uklidit. Když tohle provedl naposledy, nakyslého zápachu jsem se zbavovala celé týdny.

„Brian tě vezme na šálek čaje, když s ním zajedeš do Limes,“ usmívám se se zaťatými zuby, „tak pojď. Přece ho nenecháme čekat.“

Natahuju se po jeho ruce a tisknu ji. Nereaguje. Vydává se za mnou, štráduje si to přes kaluž mléka přímo ke dveřím, kde ho zpacifikuje Brian.

„No tak, Joe,“ skřehotá. „Musíme vyrazit. Patricia už čeká v minibusu. Je dneska nějaká rozpustilá. Podle mě máte šanci zabodovat.“

Zůstanu na něj užasle zírat. Nemůžu uvěřit, co to z něj právě vypadlo, ale jen na mě mrkne. Zdá se, že všechno, co vám pomůže přečkat den, je povoleno.

Když minibus odjede, vyrazím s mopem uklidit mléčné nadělení.

+ + +

K domu se blíží neznámá žena. Ulice působí příjemně, pomyslí si, zámožně, ne však příliš okázale. Opakovaně zkontrolovala adresu a cestu z autobusové zastávky se naučila zpaměti, aby se nemusela nikoho doptávat. Neměla by na sebe upozorňovat. Tohle je malé město a nemůže si být jistá, kdo se s kým zná.

Drží se při okraji chodníku, úkosem sleduje domy. Tři, pět, sedm… Srdce v hrudi jí prudce buší, dýchá zhluboka, aby se udržela na nohou.

Když míjí další budovu, zastaví se, skloní se k tašce a předstírá, že něco hledá. Vykukuje zpod krempy klobouku. Odtud vidí dům jasně: třípatrová viktoriánská měšťanská stavba s miniaturní předzahrádkou a plaňkovým plotem. Jak moc se to shoduje s její představou místa, kde tolik let žijí? Okna nejsou umytá, všimne si, a okapová roura je plná suchého listí, ale závěsy vypadají pěkně. Kamenný květináč u vchodových dveří je plný letniček, teď už povadlých a zhnědlých, poničených prvními mrazíky. Ale i tak, někdo si dal tu práci s jejich vysazením, uvažuje.

Teď, když tu stojí, její odvaha mírně roste. Co by udělala, kdyby někdo vykouknul z okna v patře? Usmála by se na něj, zamávala by mu?

Do ulice zahne minibus, a jak se blíží, zpomaluje. Žena skloní hlavu a dává se na ústup. Minibus zastavuje přímo za jejími zády, slyší, jak se otevírají dveře a jak řidič vystupuje. Prohodí něco k pasažérům a vykročí k domu, sebejistě klepe na vchodové dveře.

Žena přejde ulici a odchází stejnou cestou, jakou přišla.

KAPITOLA DRUHÁ

Pečovatelka z agentury má dorazit ve dvě a já jsem na ni připravená jako nikdy v životě. Dům, kde s tátou zhruba posledních třicet let žijeme, je velký a těžko se tu udržuje pořádek, zvláště pokud na to kašlete tak jako já. Vysoké stropy, netěsnící okna a až moc skulin a zákoutí, kde se usazuje prach a kam zalézají pavouci. Upřímně, působí to tu dost zanedbaně a neútulně. Přestože teď využíváme sotva půlku místností, zdá se, jako bych ani ty nezvládala obstarat. Nikdy jsem nebyla žádná bydlenka, ale snažila jsem se, protože táta to tak měl rád. Když jsme byli s Michaelem děti, držel nás dost zkrátka. Částečně nejspíš proto, že jsme vyrůstali bez matky a on nechtěl být obviňován z toho, že nás zanedbává, ale hlavně myslím, že pořádek měl prostě v krvi. Od chvíle, kdy si začal žít čím dál víc ve svém světě, i moje odhodlání pečovat o dům polevilo. Prach i nepořádek totiž téměř přestal vnímat a ani mě to zrovna nepálí, takže jsme oba spokojení.

Na tuhle ošetřovatelku chci však udělat dobrý dojem, takže jsem vyhodila pár krámů, vyluxovala, utřela prach. Pustila jsem se dokonce do vnitřní strany oken, ale teď, na denním světle, si všímám, že je sklo samá šmouha. Z kuchyně se stále nese závan zkyslého mléka, ale na podobné věci jsou snad pečovatelky zvyklé. Když srovnám hromádku svatebních magazínů na konferenčním stolku, znovu si v duchu opakuju, že ta žena nepřichází hodnotit moji zdatnost v domácích pracích – ale přesto kvůli tátovi chci, aby tenhle starý byt vypadal co nejlíp.

Ručičky na ciferníku stolních hodin se blíží k druhé a v mé hlavě se rozehrává scéna z Mary Poppins. Jako malá jsem ten film zbožňovala. Toužila jsem po kouzelné chůvě, která by mě milovala. A teď je to tu zas: vyhlížím někoho, kdo by se objevil a kdo by jedinou lžičkou cukru dal všechno do pořádku.

Rozhodla jsem se vyřídit pohovor v době, kdy bude táta ve stacionáři. Pokud by ta osoba byla nemožná, on se vůbec nemusí dozvědět, že jsem se ho pokusila hodit na krk někomu cizímu. Vím, že nic takového nedělám, ale prostě z toho mám ten pocit. Vyhledám dopis z agentury založený mezi stránkami jednoho z časopisů. Na papíře působí paní A. Partingtonová naprosto dokonale, s mnoha zkušenostmi a skvělými doporučeními. Zajímalo by mě, co znamená to A? Možná Alison? Nebo Abigail? Jsem ráda, že je vdaná. V mých očích ji to činí nějak zkušenější, což zní směšně, uznávám. Taky se přistihnu, jak doufám, že je starší než já, ačkoliv vlastně netuším proč.

Když odbije druhá, zazvoní domovní zvonek. Přes skleněnou výplň vchodových dveří rozeznám siluetu ženy v tmavém oblečení. Nemá klobouk ani paraple, takže to žádná Mary P. asi nebude. Znovu mě zachvátí výčitky, že tátu zrazuju, sevře se mi žaludek, až sotva popadám dech, a než otočím západkou, musím se sebrat. Skryju vinu hluboko v sobě, kde ji neucítím. Táta je velmi zranitelný a tuhle ženu vůbec neznám, ale nikdo neříká, že ji musím najmout. Jen si promluvíme. Otevřu dveře.

Je jí přes padesát, takže prvním kolem zkoušky prošla. Na sobě má elegantní gabardénový kabát v námořnické modři a pod paží odpovídající koženou kabelku. Kovově šedé, trochu hřebíkovité vlasy má úhledně ostříhány nakrátko. Není nalíčená. Na zem se nedívám, ale jsem si jistá, že i boty bude mít praktické.

„Zdravím,“ vítám ji s širokým úsměvem, „jsem Cara. Pojďte dál.“

„Angela Partingtonová. Těší mě,“ odpovídá.

Její hlas postrádá v souhláskách ostrý yorkshirský přízvuk, ale nedaří se mi odhadnout, odkud pochází. Odněkud z jihu, víc nevím. Natáhne ke mně ruku a stisk její dlaně je pevný, kůže chladná a suchá. Obávám se, že moje ruka bude trochu lepkavá, ale odolám pokušení stáhnout ji zpět. Cítím, jak konečky prstů přejíždí přes hrubé výběžky a štěrbiny mojí jizvy, oči se jí překvapením trochu rozšíří, ale naštěstí to nekomentuje.

„Táta tu teď není,“ vysvětluju, když postřehnu, jak se pátravě rozhlíží po části domu, která je viditelná z haly. „Většinou přes den dochází do stacionáře. Má tam pár přátel a personál ho zaměstná. Je fajn, že se dostane ven a já mám šanci něco udělat.“ Zachmuřím se, abych ukázala, jak hrozný můj život je, a okamžitě se leknu, abych nepůsobila moc chladně a nesympaticky, ale zdá se, že si toho nevšimla. „Myslela jsem, že by bylo lepší sejít se bez něj. Někdy působí trochu…,“ hledám vhodná slova, jimiž bych popsala jeho chování a neshodila ho. „Jako rušivý element. Asi víte, co mám na mysli, že?“ doplním.

„Ano, ovšem,“ přikývne na znamení, že mi rozumí. „Nic jiného se v jeho stavu ani čekat nedá. Prostě si nemůže pomoct, ale věci okolo to trochu komplikuje.“

Hned jsem klidnější. Chápe, s čím vším se potýkám, a díky tomu moje napětí začíná opadávat.

„Každý z nás si prošel nějakým složitým obdobím,“ pokračuje. „Já tedy rozhodně ano. Jde jen o to vědět, jak se s tím vypořádat. Tudy, že?“

Zářivě se na mě usměje a já si všimnu, že má mezi předními zuby mezeru, již by moderní stomatologie neměla nechat bez povšimnutí. Vezme za kliku dveří obýváku dřív, než mám vůbec šanci jí k místnosti pokynout. Kdykoliv jindy by mě taková přímočarost rozladila, když ale sleduju, jak se uvelebuje na pohovce, dochází mi, že ona je přesně ta, kterou hledám. Někdo, kdo se chová dospěle, a proto já nemusím.

„Nedala byste si šálek čaje?“

„Ne, děkuju,“ odmítá s mávnutím ruky, „toho jsem dnes už vypila až moc. Ale co kdybyste mi teď řekla něco o vašem otci a o tom, jak tu žijete?“

A tak, než si to stihnu vůbec uvědomit, jí povím o všem: o své frustraci z tátovy nepředvídatelnosti, o neschopnosti vyrovnat se s jeho neustálými otázkami, o pocitu viny. Mluvím a ona pokyvuje hlavou, jako by tohle všechno už někdy slyšela, což nejspíš nebude daleko od reality. Čas od času mě přeruší poznámkou jako „Tohle dělává, že?“ nebo „Není sám, takových je…“, což ve mně vzbuzuje důvěru. A čím chápavěji působí, tím víc podrobností jí svěřuju, dokud se provinilosti nezbavím úplně a nepopíšu jí náš život bez příkras, takový, jaký skutečně je.

„Taky pracuju z domova,“ dodávám, „což situaci komplikuje ještě víc.“ Kývnu směrem ke komínku svatebních magazínů na konferenčním stolku. „Nechystám se vdávat,“ vysvětlím, když její pohled zabloudí k mé levé ruce, „živím se navrhováním svatebních šatů. Mám tady v domě ateliér.“

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ