Naďa Horáková

Korálky z klokočí

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Naďa Horáková, 2020

© Photo by Jordan Heath on Unsplash

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9614-9 (epub)

ISBN 978-80-243-9615-6 (mobi)

Baroko zhmotnilo víru a strachy.

Nikdy neskončilo – strachy zůstaly.

1.

Současnost

Červenec

Autobus zastavil v Klokočí na náměstíčku pod tvrzí. Eliška Fibichová vystoupila a nadechla se ve své rodné vesnici čerstvého vzduchu provoněného deštěm. Letní bouřka spláchla prach z celé vesnice. Červená střecha tvrze se blýskala novotou a měděné okapy odrážely sluneční paprsky v podobě rozpustilých prasátek, která kolemjdoucí oslepovala.

Rukama nadhodila těžký batoh na zádech, aby ulehčila ramenům. Vydala se k tvrzi. Čekalo ji sto padesát žulových schodů zakousnutých do vršku. Vystoupala schody a po kočičích hlavách, kterými bylo prostranství před tvrzí vydlážděno, se dostala k bráně tvrze, nad níž se tyčila mohutná čtyřhranná věž. Prošla touto gotickou částí tvrze přes dlážděné nádvoří obklopené dalšími středověkými kamennými budovami s podloubím. Zamířila ke dveřím, na nichž byl nápis Dárkové zboží Žofie Pelichová. Bylo zavřeno. Podívala se na mobil. Dvanáct. Teta Žofka je na obědě. Znovu nadhodila batoh na zádech a vešla do dalších dveří, na nichž byl nápis Obecní úřad. Několik ošlapaných kamenných schodů ji dovedlo na stejně kamennou chodbu, kde se nacházelo několik moderních mahagonových prosklených dveří. Bylo horko, ale tady panoval příjemný středověký chládek. Z jedněch dveří vyšla na chodbu starší žena.

„Eliško, už jsi přijela?“ zeptala se nelogicky. Eliška přikývla: „Ano, paní Janáčková.“

„Tak si hoď ke mně ten batoh. Určitě je těžký. Žofka je na obědě, že?“

Nečekala na odpověď a nahnala Elišku k sobě do kanceláře, na jejíchž dveřích byla cedulka – Účetní Františka Janáčková.

„Starosta tu dnes není. Jel do Prahy na ministerstvo vyřizovat dotace na hasičskou cisternu. Ale zítra ti to ukáže. Už máš po zkouškách? Jak dlouho jsi tu nebyla? Chodíš s někým? Budeš se vdávat?“

Eliška ani nestačila odpovídat, tak jen kývala hlavou ano nebo ne.

„Paní Janáčková, tak já přijdu až zítra, až tu bude starosta,“ zmohla se nakonec a zastavila tak kulometnou slovní palbu paní Janáčkové. „Počkám na tetu před obchodem.“

„Jak chceš,“ pokrčila účetní Janáčková rameny. „Dnes je středa, to mají v restauraci kuřecí salát, tak chodí na oběd tam. Je dobrý, dej si ho taky.“

Eliška přikývla a rozloučila se. Na jídlo neměla ani pomyšlení a přesunula se i s batohem před tetin obchůdek. Batoh postavila do podloubí a posadila se na něj zády k nádvoří. Vytáhla mobil a zkoumala, co se děje ve vlastech českých.

„Ahoj Elo,“ ozvalo se za ní. Otočila se.

„Ahoj Vojto,“ řekla radostně a zvedla se z batohu.

Stiskli si ruce a políbili se na tváře.

„Co tu děláš?“ zeptal se její spolužák ze základní školy a soused, parťák společných dětských her.

„Čekám na tetu.“

„Jasně, ale myslím ve vesnici,“ sjel pohledem její naditý batoh.

„Mám tady protřídit archiv,“ usmála se. „V rámci doktorandské práce.“

„Na jak dlouho?“

„Tak dva tři týdny.“

„To si určitě někam zajdeme,“ slíbil Vojta. „Ukoušeš se tu nudou, když jsi teď měšťka.“

Oba se zasmáli.

„Tak ahoj, musím do práce,“ rozloučil se.

„Pořád děláš ajťáka?“

„Jo, mám na starosti i sítě v místních firmách. A honí mě jak nadmutou kozu.“

„Aspoň si vyděláš. Já mám chudý obor.“

„No, to jo, ale klidný. Zavřeš se do archivu a polibte mi levici i pravici.“

Odcházel a míjel se s Eliščinou tetou Žofkou, která se vracela z oběda.

„Dobrý den, paní Pelichová,“ pozdravil hezkou štíhlou ženu s klokočovými korálky kolem krku, která by se ve filmu uplatnila jako víla.

„Ahoj Vojto.“

Vtom uviděla Elišku. „Elo,“ objala ji, když si k ní pospíšila.

„Teto,“ opětovala Eliška vroucně její objetí.

„Čekáš dlouho? Proč jsi nepřišla do restaurace? Určitě máš hlad. A já toho doma moc nemám. Nevěděla jsem, kdy přesně přijedeš.“

„Nevadí, teto, jedla jsem. A nakoupím.“

„Tak pojď dovnitř. Uvařím ti aspoň kafe,“ odemkla teta dveře.

„Ale normální, ne to ajurvédské!“

„Naděláš!“ plácla ji smějící se teta jemně po zádech a otevřela. Ozval se stříbrný hlásek zvonečku visícího nad dveřmi.

„Tvůj kouzelný krámek,“ nadechla se Eliška, když vešla dovnitř. Voněl šalvějí. Rozhlédla se. Od Velikonoc, kdy tu byla naposledy, přibyla police se svícny.

„Kde máš ten náramek, co jsem ti dala na Vánoce?“ podívala se teta Elišce na zápěstí.

„Roztrhl se mi,“ přiznala Eliška.

„Tak ti dám další,“ povzdechla teta a zapálila svíčku v měděném starožitném svícnu. „Ale nejdřív ti ho musím energeticky nabít. Budeš ho mít až zítra.“

„Díky,“ řekla Eliška. Teta žila v naprosto jiném světě. Eliška jí nemohla přiznat, že všechny klokočové náramky, co jí teta dala, má doma v krabičce.

Krámek byl malý a nacpaný dárkovými předměty vztahujícími se k vesnici. Turistické mapy a značky, pohledy tvrze a vesnice, zvonečky, hrníčky, skleničky, trička, kšiltovky, brýle, deštníky a další obvyklé drobnosti se znakem nebo nápisem Klokočí. Další část krámku zabíraly police a vitríny s předměty náboženského charakteru, jak katolického ritu, tak východního – módního. Minerály, náramky z polodrahokamů, svíčky, svícínky, voňavé polštářky, vykuřovadla, nejrůznější karty, sošky a obrázky andělíčků, katolických svatých, budhy, ganéši. V jednom regálu měla teta vlastní výrobky z klokočí. Náramky, korálky, růžence a dřevěné krabičky nebo keramické misky obložené těmito hnědými semeny. Také na prodejním pultu stála miska plná klokočí a pár tobolek, v nichž semena charakteristicky chřestila, neboli klokotala. V zadní části krámku vedly skleněné dveře do malé útulné kanceláře.

Teta také zapálila ve velké lastuře bílou šalvěj. Kouř již tak opojnou vůni krámku ještě zintenzivnil.

Do krámku vešly dvě dívky, pozdravily a začaly si vybírat náramky.

„Elo, běž teda nakoupit,“ řekla teta Žofka. Z peněženky vytáhla pětistovku. „A zajdi si do Duhové brány. Tento týden tam mají Pavlovu.“

„Tak to už běžím!“ vyhrkla Eliška a mlaskla. „A to kafe si dám tam. A nákup zaplatím.“

Nechala tetu s pětistovkou v ruce, vzala proutěný košík, který měla teta na nákupy, a vyběhla ven.

Vyšla z tvrze a vydala se k severu, kde se nad tvrzí tyčil ještě o něco vyšší kopec. Na něm se rozkládalo několik zrekonstruovaných cihlových stodol a nová moderní budova. Vše patřilo firmě Duhová brána. Zabývala se pěstováním a prodejem bylin, čajů a koření. V moderní budově byla prodejna a kavárna. V areálu firmy vytvořili zahradu plnou stromů, keřů a bylinek. Nechyběla ani část s houpačkami a prolézačkami pro zábavu dětí. Všimla si, že přibyly další budky pro ptáčky i nový hmyzí hotel.

Posadila se k jedinému volnému stolku na kraj terasy, která navazovala na kavárnu a kterou kryla veliká optimisticky žlutá markýza. Než přišla servírka, pozorovala osazenstvo terasy. Rodiče s dětmi, starší paničky na zákusku a plku, pár středoškolaček.

U mladinké servírky, na jmenovce měla jméno Simona, si objednala dezert Pavlova a kapučíno. Dívka ji obsloužila vzápětí. Srkala kávu, jedla zákusek a cítila se božsky. Zahrada zalitá sluncem dobíjela baterky.

Zpoza rohu jedné stodoly vyšla vysoká blond dívka. Byla krásná. Exkluzivně oblečená, učesaná a namalovaná. Zazvonil telefon, který držela v ruce.

„Aneta Zábranová,“ přijala hovor.

Zastavila se a otočila, aby ji hosté neslyšeli. Její hlas zněl neúprosně. Eliška seděla na kraji terasy a sama, a tedy mohla věnovat dívce pozornost.

„Ne, tu várku pampelišek vám vrátím. Nejsou tak kvalitní, jak jste garantovali. Dobře, ale nezaplatím vám původní cenu. Kolik? O třetinu míň. Mě zase zruinují nespolehliví dodavatelé. Dobře, že jste to vy, tak patnáct procent. Ale to je naposledy. Na shledanou.“

Dívka se obrátila a šla po chodníku k terase. Když uviděla Elišku, trochu se zarazila, jako by přemýšlela, jak se má zatvářit, a nakonec se usmála. Přišla ke stolku a posadila se k Elišce. Upřela na ni hnědé oči.

„Ahoj spolužačko, chutná?“ kývla ke kávě a zákusku.

„To si piš,“ slastně se uculila Eliška, ale její příjemné rozpoložení bylo to tam.

„Přijela jsi za tetou, Elo?“

„Taky, ale hlavně kvůli obecnímu archivu.“ Rozhlédla se. „Máte to tu moc pěkné. Pokaždé když přijedu, je tu něco nového.“

„Máme tu pořád práce nad hlavu. Hlavně problém sehnat lidi. Nechceš jít na pár hodin denně na brigádu? Ještě studuješ, ne?“

„Tak napůl. Učím na jazykovce angličtinu a dělám doktorandku na univerzitě.“

„To asi moc nenese…“ podívala se na Elišku.

„Na Hermése nemám,“ usmála se Eliška a sjela její halenku.

„Aspoň se vyznáš,“ odpověděla Aneta překvapeně.

„Prohlížení katalogů je moje hobby,“ pokrčila Eliška rameny. „A je zdarma.“

Aneta vstala. „Aspoň o víkendu bys mohla přijít. To je každá ruka dobrá. Platím dobře.“

„Ne, Aneto. Taky nevím, co dřív.“

„Tak aspoň přijď zase na zákusek.“

„To přijdu,“ slíbila Eliška. „Lepší Pavlovu jsem nikde nejedla.“

„Tohle máš zdarma, ze starého přátelství,“ ukázala na dobroty na stole.

„Díky, ale ne, své dluhy platím,“ odpověděla Eliška. Aneta pokrčila rameny. „Tak se měj.“

„Ty taky.“

Eliška se pustila do zbytku zákusku.

Aneta vešla do kavárny. O box se zmrzlinou se opíral asi třicetiletý muž. Díval se skrz sklo na Elišku.

„Kdo je ta kráska, drahá sestro?“ zeptal se se zájmem.

„Ela Fibichová,“ odpověděla.

„Nic mi to neříká,“ řekl trochu zmateně, protože mu dívka připadala povědomá.

„Chodila se mnou do třídy na prvním stupni, pak se odstěhovali do Brna. Její teta je ta pošahaná bosorka.“

„Bosorky, ty já rád,“ usmál se zasněně.

„Tohle je navíc učitelka, Davide,“ řekla Aneta sarkasticky.

„Ty mám ještě radši. Ale ty ji moc nemusíš, že?“

„Je mi šumafuk,“ prskla Aneta.

„Neříkali jste jí Eliška Peliška?“ uvědomil si najednou David. „Ty její dlouhé měděné vlasy…“

Aneta mlčky přikývla.

Oba přes sklo pozorovali, jak Eliška platí, pohazuje rezavým copem, vstává a odchází po chodníku dolů směrem k tvrzi.

„Je fakt moc pěkná, stála by za hřích.“ Aneta zatnula zuby. „Nevím, co na ní vidíš.“

„Klídek ségra, není tak hezká jako ty. Ale…“

„Ale co?“

„Je taková… znepokojující…“ nespouštěl David z Elišky oči. „Stejně jako ta na tom…“

„Ta má modré oči, tahle je zrzka se zelenýma očima,“ přerušila ho.

„Tak ona má zelená kukadla?“

„Jsi nechutný. Snad by ses s ní nezahazoval. Víš, co je to za rodinu.“

„Jako že naše je lepší?“ zeptal se trochu ironicky.

„Dnes už nikdo na bosorky nevěří.“

„My aspoň zachováváme zdání,“ řekla Aneta.

„Tak přetvářka je zdání?“ zasmál se David. Od boxu se odlepil, až mu Eliška zmizela z očí. Poslední, co viděl, byl kus jejího copu, který za ní zavlál, když zahnula za roh stodoly.

Eliška seběhla dolů na náměstíčko, kde dopoledne vystoupila z autobusu. Nakoupila potraviny v krámku paní Veselé a zanesla je do nedalekého tetina domu. Stál ve staré části vesnice přímo pod tvrzí jako poslední v řadě šesti domů. Vedle něho už byla jen louka. Teta z oken viděla hradby tvrze a její obrovská zahrada plná klokočových keřů končila až u velké louky před lesem, na jehož okraji rostly další klokoče. Ve stejné řadě domů, ale na opačném konci směrem k vesnici, bydlel Vojta Varga. Když přecházela kolem, připomněla si, jaké skopičiny tady prováděli. Lítali po lese, lozili po stromech, stavěli si bunkry. Měla pocit, že dnešní děti to snad už ani neznají.

Z kapsy vytáhla klíč a odemkla dveře tetina domu. Zvenku vypadal starý domek nenápadně, ale interiér byl zařízen moderně a vkusně. Eliška uložila potraviny do komory a lednice a vrátila se zpátky za tetou do krámku.

Vycházelo z něho pět turistek s lila taštičkami v rukách a nadšeně se usmívaly. Teta se usmívala také. O její zboží byl zájem.

„Vezmu si batoh a odnesu ho domů,“ řekla tetě.

„Přijdu až kolem osmé. V šest mám klientku,“ odpověděla teta.

„Karty?“

„Ne, čakry.“

„Tak fajn, udělám ti večeři,“ navrhla Eliška. Teta přikývla.

„Jo a mám ti vyřídit, že máma přijede na víkend.“

„V sobotu mám kurz kyvadla,“ řeka teta. „Nechceš to přece jen zkusit?“

„Ani ne, víš, že na to nevěřím.“

„Holka moje, ty snad ani nepatříš do rodiny,“ povzdechla teta.

Eliška se zasmála, hodila batoh na záda a vyšla ven z krámku. Doma si pak vyměnila bílé kraťasy a zelené tričko za domácí tygrované šaty a vyčistila si zaprášené bílé tenisky.

Pak udělala tetě i sobě zeleninový salát z toho, co dům dal, a navrch opekla na pánvi kousek vepřové kýty. Snědla půlku salátu a natáhla se na sedačku k televizi.

Vzbudila ji až teta, když přišla v osm hodin domů.

„Co budeš dělat v noci?“ zavrtěla hlavou.

„Spát,“ usmála se Eliška. „Je tu božský klid a nádherný vzduch.“

„Jsem moc ráda, že jsi přijela,“ podívala se na ni teta s láskou. „Aspoň mi pomůžeš navrtat klokočí. Zásoby se mi tenčí. Od Velikonoc jsem v jednom kole a nestíhám.“

„To jsem si mohla myslet, že mě tady čeká jen ta vrtací nuda,“ povzdechla Eliška.

„Aspoň nezvrtáš nic jiného než to klokočí,“ zasmála se teta. „A dnes bychom jich ještě pár zvládly při televizi, ne?“

„Můžu protestovat?“ ohradila se proti náplni dnešního večera.

„Můžeš, ale není ti to nic platné,“ řekla teta a postavila před ni na stolek mísu plnou sušeného klokočí.

2.

Starosta Ivan Mašek zářil jako sluníčko, když se Eliška v půl osmé objevila ve dveřích jeho kanceláře.

„No, konečně jsi přijela!“ řekl trochu vyčítavě. „Potřebuju tu místnost vyčistit.“

„Učím ve škole,“ bránila se Eliška. „Říkala jsem vám, že až o prázdninách.“

„Pojď, ukážu ti to,“ naznačil bradou starosta ke dveřím kanceláře, pustil ji jako první na chodbu a zadíval se na ni trochu nostalgicky.

„Holka, to je let! Byla jsi moje první vítání občánků! Byly jste jen tři děti. Ty, Vojta Varga a Aneta Zábranová. Vás si pamatuju. Byl jsem nervózní jak pes. To víš, pár měsíců ve funkci.“

Eliška se usmála: „Máme doma fotky. Byl jste fešák!“

„No, jo, kdeže loňské sněhy jsou,“ pohladil si starosta Mašek ustupující čelo. „V mládí na hlavě a ve stáří naštěstí v hlavě.“

„Nejste starý,“ zakoketovala s ním Eliška. „Jen zkušenější!“

„Ještě k tomu přidej, že vypadám dobře, a vím, že starý jsem,“ zasmál se starosta.

Zadním schodištěm sešli do přízemí tvrze, kde byl původně hodovní sál. Místnost byla zaplněná stoly a lavicemi. Pořádaly se tu nejrůznější akce od školení až po pohoštění turistických zájezdů za vínem. Pokračovali po dalších schodech ještě níž a dostali se do dlouhé středověké chodby s několika bytelnými dřevěnými dveřmi.

„Tady jsou sklady vína,“ vysvětloval starosta Mašek.

„Je tu stálá teplota, víno tady dobře zraje. Sklepy už roky využívá Johanita.“

Eliška věděla, že tento název je součástí podniku Vinařství Kolář, největšího vinařského podniku v okrese. Patřily mu i další objekty po celém okrese. Ovšem Johanita byl jejich stěžejní vlajkou už kvůli tvrzi. Vybudovali ji johanité a v 15. století se dostala do rukou Pucharta, který se začal psát po tvrzi Puchart von Klogdorf, tedy Puchart z Klokočí. Klogdorfové se vyšvihli za éry Habsburků mezi vlivnou moravskou šlechtu a tvrz jim patřila až do vyvlastnění kvůli kolaboraci s Němci.

Starosta otevřel jedny dveře. „Tady to je.“

Vypínač byl venku vedle dveří. Rozsvítil a vešli dovnitř. V regálech ležely desítky archivačních krabic. Na bocích měly černou fixou napsány letopočty a evidenční údaje.

„To je práce na měsíce,“ zděsila se Eliška. Starosta pokrčil rameny.

„Leží to tu roky. Naposledy jsme sem dávali krabice v roce 2005. Nikdo se o to nezajímal. Jenže před půlrokem přišla spisová kontrola, mladá holka, a jistila, že prý je tento archiv naprosto nevhodný. A digitální inventář jsme začali dělat až od roku 2000. Tak musíš udělat nový do roku 1999.“

„Od kterého roku?“ zeptala se Eliška.

Starosta Mašek pokrčil rameny: „Obecní úřad je na tvrzi od roku 1975.“

„Dvacet pět let! To bude fuška.“

„Možná ani ne. Když šel tajemník Jirka Mařák do důchodu v osmadevadesátém, tak tu udělal čistku. A dřív tolik písemností ani nebylo. Teď se ale rozmnožují jak mouchy v mršině mamuta.“

Eliška se zasmála. Bylo to trefné přirovnání. Jako by slyšela svou matku, lékařku genetičku, jak dennodenně naříká nad papírováním.

„Máme to vymyšlené takto. Dostaneš jednu kancelář a budeš si sem chodit pro ty krabice. K ruce budeš mít pomocníka, ten ti ty krabice nanosí nahoru. A taky slíbil extajemník Mařák, že by ti s tím poradil, když si nebudeš vědět rady.“

„Pana Mařáka znám,“ řekla Eliška.

„A pořádně to protřiď. Co není důležité, skartujeme. Ještě ti ukážu, kam ty protříděné krabice budete dávat.“

„Dobře. Začnu hned. Ale budu potřebovat počítač.“

„Budeš mít, co si řekneš,“ odpověděl starosta, „ale jen v rámci obecních možností. A na oběd můžeš chodit buď na statek, anebo tady do restaurace. Chlapi chodí do statku, ale tebe tipuju na restauraci. Dělají i saláty jako pro králíky.“

„Asi restaurace. Smetanové omáčky jsou pro mě těžký kalibr.“

„Tak pojď, jdeme nahoru.“

Nový archiv byl připravený v druhém patře budovy. Nedávno vymalovaná místnost voněla čistotou a zelené regály působily optimisticky. Na jednom byly naskládány hnědé archivační krabice ještě ve fóliích. Otevřeným oknem doléhal lomoz jedoucího traktoru.

„Tak sem se to bude dávat,“ řekl starosta.

Eliška povzdechla a vzala si několik archivačních krabic.

„No a hřeb dnešního večera! Tvoje kancelář,“ vyšel z místnosti na chodbu a otevřel hned vedlejší dveře.

I tato místnost byla nově vymalovaná. Traktorový rachot se vzdaloval. Eliška vyhlédla ven z okna. Viděla na prostranství před vstupní branou tvrze a na kavárenskou terasu Duhové brány. Nikde ani noha, ještě měli zavřeno. Kanceláři vévodil rozložitý psací stůl s obrovskými zásuvkami, který pamatoval snad ještě první republiku, čtyři židle a jeden zelený regál. Počítač s monitorem také nevypadaly jako horká novinka a umolousanou myš a klávesnici připojovaly prastaré kabely.

Eliška si pomyslela, že snad v průběhu práce nekleknou. Zálohovat, zálohovat, zálohovat, prohnalo se jí hlavou.

„Budeš mít nový počítač,“ řekl starosta Mašek, jako by jí četl myšlenky. „Vojta Varga ti to zítra zkompletuje.“

„To jsem ráda,“ posadila se na jednu židli a začala skládat archivní krabice.

Starosta Mašek položil na stůl dva klíče od obou archivů: „Ať to rychle zvládneš. S Františkou Janáčkovou pak podepíšeš smlouvu o dílo, nebo jak se to teď jmenuje.“

Přikývla a starosta odešel.

Eliška byla ráda, že se vůbec k takovému starému obecnímu archivu dostala. Instituce většinu starých archivních písemností po uplynutí povinné doby archivování skartovaly. Už teď ale měla hlavu v pejru, co skartuje. Nejraději by nechala všechno. Za několik let to nějaký badatel jistě ocení.

Složila pět krabic a vydala se na obhlídku starého archivu, aby si ujasnila, jak bude postupovat. Sešla do sklepa a odemkla archiv. Rozsvítila a vešla dovnitř. Místnost byla asi pět metrů široká a tři metry dlouhá. Byla obestavena regály a jeden dvojitý regál stál uprostřed. Přešla všechny krabice. Naštěstí je někdo skládal podle let. Nejstarší krabice byly z roku 1969. Jednu otevřela. Byla plná složek a obálek a na nich ležely dva listy sepnuté kancelářskou sponkou. Srdce jí zaplesalo. Soupis všech složek napsaný na stroji. Poplatky za psy, popelnice, nájmy za pole, za domy, studny. Vytáhla jednu obálku a podívala se do ní. Stvrzenky od poplatků za psy. Tehdy se platilo za jednoho psa 25 korun.

„Tak to bude brnkačka, jestli je to všechno vedené tak pečlivě,“ broukla si pro sebe.

Najednou někdo zabouchl dveře do archivu a zamkl. Pak zhaslo světlo. Lekla se. Tmy i toho, že tu bude muset strávit několik hodin. Doprčic. Popaměti došmátrala ke dveřím.

Zabouchala na ně: „Já jsem tady!“

Chvíli se nic nedělo a pak se ozval smích. Světlo se rozsvítilo, slyšela zvuk odemykajících se dveří a vzápětí se dveře otevřely. V nich se objevil rozesmátý kluk:

„Lekla ses!“

Měla chuť mu dát pár facek, místo toho ale zachovala kamennou tvář: „Igore, ty jsi fakt pako.“ Nemohla mu přiznat, že se bála, protože Igora znala odmalička. Bylo mu šestnáct a ona ho často vozívala v kočárku. Byl vnukem extajemníka Mařáka a s rodiči bydlel hned vedle Vargů. Robert Mařák, Igorův otec, slul jako jeden z největších klokočských plejbojů a Eliška ho od malička platonicky milovala.

„Co tu děláš?“ zeptala se raději syna svého idolu z dětství.

„Jsem ti k ruce.“

„Proč ty?“

„Dělám ekonomku, tak jsem byl vybrán jako vhodný adept,“ řekl vážně. „To říkal děda.“

„A pan Mařák přijde?“

„Jen když budeš něco potřebovat. Já ti mám udělat, co ti na očích uvidím.“

„Tak vem tuhle krabici a já vezmu taky jednu.“

Konec ukázky

Table of Contents

1.

2.