Håkan Nesser

Osamělí

Originální název: De ensamma

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 2010

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser, 2010

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden

Published in the Czech language

by arrangement with Bonnier Group Agency, Stockholm, Sweden and Kristin Olson Literary Agency, s. r. o., Czech Republic

Obálka © Martina Černá, 2020

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9596-8 (epub)

ISBN 978-80-243-9597-5 (mobi)

POZNÁMKA NA ÚVOD

Město Kymlinge ve skutečnosti neexistuje a některé okolnosti týkající se vojenského a akademického života byly podle potřeby upraveny. Jinak se ale mohl děj knihy odehrát tak, jak je předkládán.

„Dá se mluvit o nejhlubším jádru člověka?“ zeptal se Regener. „Má to smysl?“

„Nevím,“ odpověděl Marr. „Možná.“

Erik Steinbeck, Zahradníkův obzor

Prolog

září 1958

Probudily ho hlasy, hádka. Nebyla to matka s otcem, ti se nehádali nikdy. Ve svaté rodině se lidé nehádají, říkával otec. Vždycky se u toho zasmál, ovšem s vážnou tváří, takže nebylo jisté, zda svůj výrok myslel jako vtip.

Nehádala se ani Vivianne, ani nikdo jiný. Ne, hlasy vycházely z jeho nitra.

Udělej to, řekl jeden. Oni si to zaslouží. Jsou nespravedliví.

Nedělej to, vyzýval ho druhý. Schytáš to. On to pozná! Je to zvláštní, že mě dokážou vzbudit hlasy, které vlastně neexistují, pomyslel si. Podíval se na hodiny. Bylo teprve půl sedmé. Obvykle vstával o dvacet minut později.

I to bylo zvláštní. Skoro nikdy se neprobouzel sám od sebe. Matka ho musela chodit budit opakovaně.

Tohle ráno ale bylo jiné než ostatní, proto se to stalo.

Samozřejmě. A také proto, že na to večer myslel. Před usnutím myslel na to, kvůli čemu se nyní hlasy hádaly. Určitě se mu o tom i zdálo. Ale asi to proběhlo hodně rychle, protože si to nevybavoval. Zůstal ještě chvíli ležet a snažil se znovu usnout, ale nešlo to.

Posadil se na okraj postele. Udělám to, pomyslel si. Možná to vůbec k ničemu nebude, jenomže já mám hrozný vztek. Není to spravedlivé! A pokud je něco nespravedlivé, musí se proti tomu zakročit, jak vždycky říká otec.

Nech toho! ozval se druhý hlas. On si toho všimne. Jak to potom vysvětlíš?

Ne, nevšimne, namítl první hlas. Nebuď takový posera, kruci! Když to neuděláš, budeš se za svou zbabělost stydět a budeš litovat. Vždyť je to jen taková hloupost, prkotina.

Naopak, pronesl druhý hlas. Když to uděláš, budeš toho litovat. A to přece žádná prkotina není.

Hlas, který mu bránil, už ale nezněl tak silně, spíš jen šeptal.

Vstal a přistoupil k židli, na níž měl položené oblečení.

Zasunul ruku do světlemodrého svetru.

Ano, krabička s léky v něm byla. Je lehounká jako peříčko, pomyslel si. Měla taková být – jako pírko. A riziko, že bude přistižen, bylo menší než pšouk v bouři. I tohle říkával jeho otec. Ostatní říkali kapka v moři, ale pro něj to byl vždycky pšouk v bouři.

Druhý hlas se ještě pokusil něco říct, ale byl už tak slabý, že ho nebylo slyšet. Ne víc než… ano, musel se pousmát… pšouk v bouři.

Odešel na záchod. Cítil, jak celý hoří. Rozhodnutí bylo silné. V hlavě jako by měl horký balon.

I

1

Rickard Berglund byl v mnoha ohledech racionální mladík. Neměl rád úterky, přímo je nesnášel.

Nebylo tomu tak vždycky. Racionální snad byl odjakživa, jen s těmi úterky to měl na konci padesátých let – v té době učinil další krok: postoupil ze školy ve Stavě na reálku v Törebodě – opačně. Bylo na nich cosi zářivého, zvláště koncem zimy a na jaře. Mělo to prostý důvod: jednak mu každé úterý přistál ve schránce časopis Kačer Donald a spol., jednak mu matka, když si odskočil ze školy na dopolední svačinu, dala sladkou bulku se šlehačkou a k ní horké mléko.

Tato kombinace – bulka poprášená cukrem a oslazené mléko se skořicí a vlevo od talíře na plastovém, červenobíle kostkovaném ubrusu nepřečetný časopis, který vypadal tak, jak by se ho zatím nedotkla lidská ruka – ano, už pouhé vědomí, jaké blaho ho čeká, ho nutilo oněch čtyři sta metrů mezi školou a domem ve Fimbulgatan utíkat. Pozdější úterky dostaly jiný nádech. Bylo to v roce 1963 a hlavně 1964, kdy přestoupil na jinou školu, na Kačera Donalda už byl starý a jeho táta Josef ležel v sanatoriu v místní části Adolfshyttan, kde později zemřel. Právě tento den v týdnu za ním totiž s mámou Ethel jezdili. Autobus byl modrý a měl odřená sedadla a při čtyřech jízdách z pěti ho řídil tlustý otec Bennyho Perssona, kluka ze školy ve Stavě, který trýznil spolužáky. Kdykoli se vraceli do Fimbulgatan, byla už tma, domácí úkoly byly odloženy a máma měla červené oči od potlačovaného pláče při zpáteční cestě.

Jeho otec ale nezemřel v úterý, stalo se to v noci z pátku na sobotu. Pohřeb proběhl ve vší tichosti o týden později. Bylo to v listopadu 1964 a od rána do večera lilo.

Příčinou jeho antipatie k úterkům možná ale nebyly tyhle cesty do sanatoria. Těžko říct. Rickard Berglund už v raném věku pochopil, že jednotlivé dny v týdnu mají různé rysy. Například barvu a temperament – i když mu trvalo mnoho let, než poznal, co slovo „temperament“ znamená. Soboty tak byly černé, přitom ale hřejivé, neděle pochopitelně červené stejně jako v kalendáři, pondělky tmavě modré, obsahující pocit bezpečí, zatímco úterky jako by měly vždycky tvrdou slupku, byly špinavě bílé, studené, nepřátelské. Pokud se do nich člověk měl pustit, působilo to stejně, jako by se zahryzl do porcelánového umyvadla.

Následovala tmavě modrá středa, která zvláště navečer slibovala pohodu a blahobyt, čtvrtek s bleděmodrým pocitem volnosti a bílý pátek; jeho bělost byla ovšem jiná než ta chladná úterní.

Nevěděl, jak přišel na tento jasný obraz týdenního kola – jak vlastně mohl vědět, že je to kolo? –, a občas si kladl otázku, jestli to jiní lidé vidí stejně. Do svých dvaceti to nikdy s nikým neprobíral. Možná se bál, aby nebyl považován za člověka, který to nemá v hlavě v pořádku.

Fobie z úterků se každopádně nezbavil. Kdykoliv se v tento den v době svých gymnaziálních studií probudil v pronajatém pokoji na Východní Drážní ulici, přepadly ho z vědomí, že ho následujících patnáct nebo šestnáct hodin nečeká nic dobrého, temné chmury. Nic dobrého ve škole ani s kamarády, kterých měl poskrovnu. Úterky bývaly tvrdé jako smalt, ze samé podstaty nepřátelské. Jediné, co se proti nim dalo dělat, bylo pokusit se je zvládnout. Zatnout zuby a nějak je přežít.

Do budoucna by se mu to snad mohlo k něčemu hodit.

Tohoto dne ale nebylo úterý. Bylo pondělí. Devátého června 1969. Vlak z Enköpingu zastavil se skřípěním brzd na čtvrté koleji hlavního nádraží v Uppsale. Čas: jedenáct dvacet dopoledne. Rickard Berglund vzal svou brašnu a vystoupil na sluncem zalité nástupiště.

Několik vteřin stál bez hnutí, jako by si chtěl ten okamžik zapamatovat. Na chvíli, kdy jeho noha vkročí na mnohými opěvovanou půdu města vědění, se dlouho těšil. Cyklus dvojzpěvů Gluntarne. Folklorista Ulf Peder Olrog. Sbor Orphei drängar. Bylo to něco velkolepého.

Když se ovšem podíval na nohy a jejich bezprostřední okolí, bohužel musel konstatovat, že nic tak pozoruhodného nevidí. Mohly by to být kterékoli nohy na kterémkoli jiném nástupišti v Herrljunze nebo v Eslövu nebo v jiném Bohem zapomenutém místě švédského království. Ztěžka si povzdechl. Pokrčil rameny, připojil se k proudu lidí táhnoucímu se nádražní budovou a zmocnil se města.

Takhle si to pojmenoval. Teď se zmocním města. Uvažování v kurzivě je jeden ze způsobů, jak zvládnout neklid. Jak ovládnout realitu. Věděl, že to má z nějaké knihy, kterou četl ve druhém nebo třetím ročníku na gymnáziu; titul ani autora si nezapamatoval. Metoda byla nicméně prostá a účinná: myšlenky psané kurzivou ovládají nebezpečné okolí.

Před nádražím se zastavil ještě jednou. Prohlížel si pestrobarevnou otylou sochu umístěnou v kamenném okruží. Jistě je slavná, pomyslel si. Ve městě, jako je Uppsala, se takových pozoruhodných věcí najde celá řada. Budovy, památky, místa spjatá s historií… časem se s tím vším seznámí, na to bude mít spoustu času.

Vykročil přímým směrem, přešel ulici s hustým provozem a pak ještě dvě menší. Po několika minutách došel k řece Fyris a přešel dřevěný most. Po pravé straně uviděl tyčící se katedrálu a historické jádro města. Spokojeně přikývl a zamířil tam.

Každý člověk má jeden velký a jeden malý plán. V tom velkém jde o to, jak naloží se životem, malý se týká toho, jak zvládne konkrétní den.

Tato formulace kurzívou bohužel nebyla z jeho hlavy, získal ji od profesora Grundeniuse, který na něj za dobu tří let studia na gymnáziu ve Vedbu udělal ze všech více či méně svérázných pedagogů největší dojem. Grundenius byl dominantní, občas velmi náladový, ovšem vždycky ho bylo zajímavé poslouchat. Jeho názory a otázky často bývaly překvapivé a jasnozřivé. Učil náboženství a filozofii a říkalo se o něm, že známkuje přísně. Rickard míval z obou předmětů dvojku; těžko říct, zda jsi ji skutečně zasloužil. Není snadné hodnotit sám sebe.

Rickard měl v každém případě jeden velký a jeden malý plán. Zatímco se volným krokem blížil po břehu ke katedrále – při pohledu na ni měl dojem, že její ostré špice zvolna stoupají k mrakům na nebi –, zamýšlel se nad tím velkým. Nad životem. Nad chvílí, kterou Rickard Emmanuel Berglund pobude na zemi. Tak jak je spočítána a zamýšlena.

Teologie.

Tohle byl základní kámen. Pole, které měl obdělávat – nebo jak to říct? Nerozhodl se pro ni v nějakém konkrétním okamžiku – rozhodně si na žádný takový okamžik nevzpomínal –, bylo to spíše rozhodnutí, nezdolné a osudové, které v něm zrálo celou řadu let. Možná je nasál už s mateřským mlékem. Protože Bůh existuje – o tom byl celý život přesvědčován. A po úmrtí otce Josefa pochopil i to, že tu nejde jen o bezpečné a příjemné večerní modlitby z dětství, ale že je to o poznání složitější. Daleko složitější.

Stojí za to pokusit se odhalit víc.

Josef Berglund byl sice farářem Aronových bratří, svobodné církve, jednoho z raných výhonků Misijní církve, avšak modlitby, které se jeho ovečky modlily v posledním těžkém období svého duchovního pastýře, mu nijak neulehčily. Nepomohly ani modlitby jeho manželky a syna. Právě tohle Rickardu Berglundovi napovědělo, že musí chápat Boží obraz jako cosi komplikovanějšího.

Jak to, že Bůh neslyší naši modlitbu?

A pokud ano, proč naše skromná přání nevyplní? Proč dovolí, aby pravověrní trpěli?

Když tyto otázky občas probíral s mámou Ethel, ta mu, aniž by se snažila mluvit vyhýbavě, vysvětlila, že člověku nenáleží činit si představy o Jeho hlubších záměrech a motivech. Rozhodně ne. Neboť zjednodušený výklad dobra a zla z té „druhé“, hlubší perspektivy je předem odsouzen k neúspěchu. Jako lidé se nemůžeme odvažovat posoudit a hodnotit ani něco takového, jako je prosté a bohabojné utrpení faráře a jeho smrt.

Takhle nějak mu to bylo vysvětleno a podobných příkladů by se našlo víc. Jenomže Rickard Berglund si chtěl udělat představu. Přestože matka tvrdila, že taková snaha se rovná duchovní pýše, toužil po tom. Jejich rozhovory nejčastěji skončily právě tady. V tomto směru nemohl matku pobízet k pokračování. Pokud šlo o boj s Bohem, musel si ho vybojovat sám. Rickard a Náš Pán? Smysl jeho života?

Vystoupal k temným dveřím. Prostranství před katedrálou bylo zalité sluncem, ale těžké dveře do svatostánku byly smutné, zavřené a nacházely se ve stínu. Rozhodl se, že dovnitř nepůjde – přesně řečeno se tak rozhodl, už když si plánoval program na tento den. Říkal si, že je na to moc brzy. Nejprve si chtěl prohlédnout exteriér, mohutnou, možná trochu hrozivou architekturu. Také chtěl vidět Děkanský dům, sídlo teologické fakulty. Měla by to být ta velká hranatá budova jižně od kostela… nebo západně? Už teď skoro ztratil pojem o světových stranách. Tamhleta mnohem vlídnější sakrální stavba opodál je jistě Svatá Trojice, které se tu říká „Sedlácký kostel“. Rickard Berglund měl dominanty města nastudované z obrazové publikace Uppsala dříve a nyní, kterou dostal v dubnu jako dárek ke svým dvacetinám od matky. Ta byla s jeho životním plánem stejně srozuměná jako on. Občas ho napadlo: opravdu jsou tyhle vyhlídky na budoucnost tak samozřejmé a bezproblémové? Skutečně je to tak snadné? Neměla by tu být aspoň možnost rozhodnout se jinak?

Prošel kolem Děkanského domu, obešel Svatou Trojici a po krátkém schodišti vystoupal na Zámecký vrch. Nahoře uviděl po pravé ruce impozantní budovu knihovny, o kus dál mezi větvemi stromů probleskoval zámek. Na Zámeckém vrchu stále kvetly střemchy a šeříky; jaro letos přišlo pozdě a bylo nesmělé. Připadalo mu to tady krásné. Přešel Královninu ulici a pokračoval po ulici s příhodným jménem Dolní Zámecká, až nakonec zakotvil v cukrárně u uměle vybudovaného podlouhlého jezírka, na němž v souladu s poklidem začínajícího léta – aspoň tak to na něj působilo, vědět to s jistotou nemohl – plavaly kachny a pár labutí a několik dalších vodních ptáků, které neznal. Objednal si kávu a sendvič se sýrem a salámem. Vzpomněl si, že i to je součástí plánu. Těšilo ho, že počáteční kroky zvládá tak hladce a elegantně. Ani jednou se nemusel zeptat cestu, a přesto už do sebe vstřebal všechno, co si předsevzal: řeku Fyris, katedrálu, teologickou fakultu. Muzeum Gustavianum a budovy univerzity. Knihovnu Carolina Rediviva, z dálky i zámek a také cukrárnu se zahrádkou. Zažil to.

Bylo teprve čtvrt na jednu. Zakousl se do sendviče, napil se kávy a z vnější kapsy brašny vyndal povolávací rozkaz. Po vteřině váhání vytáhl i tlustou knihu a položil ji opatrně na stůl – nejprve si ověřil, že není něčím potřísněný. Výbor z díla. Sören Kierkegaard. Ve vlaku přečetl něco přes čtyřicet stran. Vybavil si, co mu prolétlo hlavou na autobusové zastávce doma v Hově: V Hově se pravděpodobně nenajde jediný člověk, který si někdy přečetl Kierkegaarda. Kolik lidí ho četlo v Uppsale? Sto? Tisíc?

A co ty ostatní filozofy? Schopenhauera. Nietzscheho. Kanta. Nesmím zapomenout ani na ty nové… Althussera, Marcuse a všechny ostatní, jejichž jména si nepamatoval. Tato myšlenka se mu zamlouvala. V tomhle městě se může docela dobře stát, že někdo u sousedního stolu v podobné cukrárně, jako je tahle, nebo ve frontě v obchodě s potravinami má znalosti o Hegelovi nebo Sartrovi.

Rickard Berglund si sepsal základní seznam všech autorů, s nimiž by se v průběhu následujícího roku, dřív než se naplno pustí do studia teologie, rád seznámil. Možná by se měl zaměřit i na Marxe a Lenina, aby se zorientoval. Nic lidského by ti nemělo být cizí, snažil se mu vštípit Grundenius… ani nelidského. Pokud nepoznáš svého protivníka, nebudeš ho nikdy schopen porazit.

Rickard v myšlenku komunismu nevěřil. Válka, kterou vedou USA ve Vietnamu, je nepochybně v mnoha ohledech nespravedlivá, ovšem to není celá pravda. Stalin měl na svědomí víc lidských životů než Hitler, stačí nahlédnout do knih o historii. Rickard pociťoval téměř fyzický odpor k masovým demonstracím. Vzrušený dav, hesla a zjednodušená demagogie ho děsily. Podobně to měl s hnutím hippies a dlouhovlasými bojovníky za svobodu. Nijak se ho to nedotýkalo. Rickard Berglund doufal, nebo spíše předpokládal, že v prostředí klasické vzdělanosti a tradic najde na tyto karabáče současnosti protijed. Alma Mater, jerum, jerum… Časem snad v tomhle městě najdu pevnou půdu pod nohama, pomyslel si.

Snad posté si přečetl stručný text na povolávacím rozkazu.

Místo: Armádní poddůstojnická škola, ulice Daga Hammarskjölda 36, hlaste se na vrátnici.

Čas: pondělí 9. června 1969, 13.00–21.00.

Doba výkonu služby: patnáct měsíců. Den propuštění: srpen 1970.

Když si Rickard Berglund zkusil představit tuto dobu, všechny ty dny s naprosto neznámým programem a podmínkami, cosi se mu sevřelo v hrdle. Měl pocit, že kdyby se neovládl, mohl by se udusit.

Co když to tam nevydržím?

Co když mě po několika týdnech propustí a pošlou domů do Hovy? Jak poznám, že to zvládnu?

Nebo co když mě přeřadí na jinou funkci u úplně jiného útvaru v zemi? To by byla ještě větší potupa. V informačním letáku, který dostal, stálo, že se to může stát. Potkává to deset až patnáct procent těch, kteří byli vybráni pro poddůstojnický výcvik. Co když se ocitnu v Bodenu? Nebo v Karlsborgu? Tam dávají lišky dobrou noc. Uppsala, to byla výhra v loterii, teď jde o to ten los nepromarnit… Rickard Berglund si povzdechl – právě upadl do pochmurných myšlenek, které si předtím zapověděl.

Plán byl přece jasně daný. Patnáct měsíců služby na armádní škole, pak několik semestrů na teologické fakultě, čtyři nebo pět let, to ukáže čas. Poté vysvěcení na kněze a odeslání na nějaké místo v zemi, kde bude kázat Slovo.

Takhle prosté to je.

Pokud někdo vydržel jedenáct měsíců ve stavební firmě Lapidus Beton, přežije všechno. Brigádu mu zařídil strýc Torsten tři dny po maturitě. Ať už úroveň vzdělanosti obyvatel v Hově-Gullspångu vypadá jakkoli, Rickard byl jediný, kdo si o pauzách četl Hjalmara Bergmana a Bunyana.

Vyslechl si kvůli tomu nejednu narážku, ale to už je pryč. Betonářský průmysl a domov na Fimbulgatan se staly minulostí. Na chlapecký pokoj, který tak dlouho obýval, nezapomene. Máma se ráno v kuchyni pokoušela zadržet pláč, ale nepodařilo se jí to.

Necháváš mě tu samotnou, Rickarde, vzlykala. Já vím, že to tak musí být, ale nezapomeň, že dveře svého domova máš vždycky otevřené.

Tato slova už měla pochopitelně předem připravená. Znělo to jako starodávné poselství na kuchyňské výšivce pověšené nad lavicí. Po smrti svého muže-faráře takhle mluvila stále častěji. Rickard se v nitru duše zastyděl za radostný pocit svobody, který ho ovládl, jakmile vykročil ze dveří.

Radostný pocit svobody, když má přitom nastoupit na vojnu? O tom by raději neměl mluvit nahlas, ale on to tak skutečně cítil. Dnes začínám skutečně žít, říkal si. Tak to je. Na toto datum se těšil celé jaro. Když se teď díval na neznámé kachny, neznámé labutě a na neznámé lidi, které potkával v ulicích, napadlo ho, že na tuhle chvíli – bez ohledu na to, jak to bude s jeho životem, čili velkým plánem – nikdy nezapomene. Na poledne v cukrárně Fågelsången 9. června 1969. Představoval si, že se sem bude každý rok ve stejný den vracet, posadí se, zamyslí se nad minulostí a budoucnostní a…

Proud jeho myšlenek v tu chvíli náhle přerušil stín, který padl na stůl. Svou přítomnost dal majitel stínu současně najevo diskrétním odkašláním.

„Kierkegaard, no tohle! To není špatný!“

Rickard Berglund zvedl oči. Díval se na něj vytáhlý mladík v džínách, tričku a u krku rozepnuté flanelové košili. Polovinu obličeje mu zakrývala tmavá patka, usmíval se od ucha k uchu. Ukázal na volnou židli u stěny.

„Omlouvám se. Některé věci prostě musím komentovat. Můžu si přisednout?“

Rickard přikývl a schoval povolávací rozkaz.

„Toho jsem si taky všiml.“

„Čeho? Povolávacího…?“

„Přesně. A tipnul bych si, že nenastupuješ k Upplandskému pluku.“

Vytáhl si židli a posadil se. Přehodil si nohu přes nohu a z náprsní kapsy vytáhl krabičku cigaret.

„Dáš si?“

„Ne, díky. Já nekouřím.“

„Dobře děláš.“

Rickard se pokusil o úsměv. „Podle čeho jsi poznal, že nejdu rovnou k nějakému útvaru?“

Jeho nový společník u stolu si zapálil cigaretu a vyfoukl obláček dýmu. „Protože na dráteníka nevypadáš.“

„Dráteníka?“

„Tak se tady říká spojařům. Sedmá rota Upplandského pluku. Moc nositelů nobelovky tam nenajdeš. Podle mě nastupuješ na Poddůstojnickou. Budeš tlumočník, nebo štábní poddůstojník?“

„To druhé,“ odpověděl Rickard a polkl.

„Já taky. Promiň, že jsem se ještě nepředstavil. Tomas Winckler.“

Podal mu přes stůl ruku a Rickard si s ním potřásl.

„Rickard Berglund.“

„Fajn. Doufám, že budeme sloužit spolu. Rád se pohybuju mezi vzdělanci.“

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

I

1

II

III

IV