CONFESSIONS D´UNE CLEPTOMANE

Copyright © Éditions Stock, 2018

Translation © Tomáš Havel, 2020

ISBN 978-80-207-1985-0

Martinovi

ETLB

Protect me from what I want.

BrianMolko

– Did you have a tough childhood, Marnie?

– Not particularly.

– I think you did.

AlfredHitchcock

Brain: an apparatus with which we think we think.

AmbroseBierce

Prolog

„Víš, proč Freud nikdy nepsal o kleptomanii?“ zeptala jsem se a zadívala se pátravě na Maxe.

„Nevím.“

„Nepřijde ti to divné?“

„Co?“

„Že psal o všech možných mániích, kromě jediné…?“

Bylo to v New Yorku. Seděla jsem u kávy se svým přítelem Maxem, psychoanalytikem a spisovatelem. Obrátil oči v sloup a ušklíbl se způsobem, který jsem u něj dobře znala. Druhý den jsem dostala e-mail s žertovnou odpovědí:

„V roce 1895 strávil Freud se svou ženou pár dní v jednom hotýlku nad Florencií. Toho léta napsal příteli Fliessovi do Berlína: ‚Myslíš, že by tu jednou mohla viset deska s nápisem: Zde pobýval Freud, autor Výkladu snů ?‘ Nebyl to žert. Spíš projev úzkosti. Do hotelové knihy se totiž Freud neopatrně zapsal jako: ‚Doktor Freud und Frau‘. Tato Frau však nebyla jeho manželka Martha, nýbrž Minna, její sestra. Freud nenapsal ani řádku o kleptomanii proto, že ukradl panenství své švagrové Minny.“

* * *

Nikdy jsem se nedozvěděla, zda ten mail napsal psychoanalytik, nebo romanopisec. Ale hned nato jsem dostala ještě jeden:

„Vlastně jsi mi neřekla, proč tě to tak zajímá?“

Vysvětlila jsem Maxovi, že předešlého dne jsem v obchodě Muzea moderního umění viděla rusovlasou ženu s taškou přes rameno. Byl na ní nápis: „I am a kleptomaniac. This is a stolen bag.“ Usmála jsem se tomu. Netušila jsem, že tu ženu znovu potkám o pár dní později na jednom večírku. Úplně náhodou. Představili nás a já ji poznala. Potvrdila mi, že poslední dobou chodí do Muzea moderního umění často. Píše práci o Rauschenbergových obrazech z tamní stálé sbírky. Mluvila s lehkým, snadno rozpoznatelným přízvukem.

„You’re French?“

„Ano, proč? Vy taky?“

Vzaly jsme si další sklenku šampaňského a ona se otočila k vysokému, snědému muži, stojícímu trochu stranou.

„John Karoui, můj partner. A vy jste…?“

Odešla z Paříže a usadila se v Detroitu. Nejdřív. Potom v New Yorku. Nezeptala jsem se, proč opustila Evropu. Zábavnější mi přišlo zeptat se na její tašku.

„Tu mám právě z Muzea moderního umění, z jejich obchodu… Nejvtipnější ale je, že je to, představte si, pravda. Jsem skutečně kleptomanka. Tedy, spíš jsem byla. Dlouho. Když se naskytla příležitost, tak jsem si nedokázala pomoct. Tu tašku jsem ‚liftla‘ – jak tady říkají – pro svou matku… po které to mám. A ta to má zas po té svojí! Je to taková zvláštnost, co se v naší rodině táhne přes celé generace.“

Znovu se zasmála. Napila se šampaňského – zdaleka to nebyla její první sklenka – a začala vyprávět. O své kleptomanii a zejména o tom, kam ji dovedla; sama tomu stále nedokáže uvěřit.

Nejmenovala se Valentine de Lestrangeová, ale pod podmínkou, že změním její jméno, souhlasila, abych jí příběh „ukradla“ a udělala z něj román.

Krásný úlovek, pomyslela si Lestrangeová. V duchu se usmívala. Opravdu se povedl. Je lehký, lehoučký… A k tomu ty dokonalé tvary. Oblé a vyleštěné. Jako ohromný obsidiánový valoun na kolečkách. Kdysi by se řeklo kufírek, pomyslela si. Znovu se usmála. Tentokrát z jiného důvodu. Kufírek – stejně jako třeba pulovr nebo patolízalství – totiž patřil k oblíbeným výrazům její babičky, nevylíčitelné Madeleine, řečené Maddy, nebo ještě příhodněji Mad de Lestrangeové. Letmo se jí vybavily její dlouhé prsty, zkroucené jako staré kmínky vinné révy plné prstenů. Zkroucené, ale pořád šikovné… Čili kufírek… No dobře. Dnes se tomu spíš říká zavazadlo. Tohle konkrétně je kabinové zavazadlo značky Tumi. Lestrangeová znovu sklopila oči a pohladila ho pohledem. Krásný úlovek, o tom nebylo pochyb.

Nebyla by schopná říct, jak se to přesně odehrálo. Jaký byl sled jejích pohybů a jakým zázrakem se za ní kufřík poslušně rozjel, když v dlani stiskla jeho hebké, plastové držadlo. Prostě se to stalo. Jednoduše. Jako na kolečkách. Tichých a dobře promazaných… Na zbytku jí nezáleželo. Byla v Benátkách na letišti Marca Pola. Scházela ze salonku, kde pobyla tři čtvrtě hodiny – na letišti bývala vždy ráda s předstihem. Salonek pro „frequent flyers“ – v Itálii také trpí mánií pojmenovávat všechno anglicky – nebyl bůhvíjak krásný, všude možně po světě už viděla mnohem hezčí salonky, s velkými prosklenými plochami nabízejícími výhled na přistávací dráhy, s ohromnými vegetačními stěnami a s vybranými pokrmy, ale ten zdejší k ní byl přece jen, jak to říct… velkorysý. Lestrangeová ho dobře znala, uprostřed místnosti stál samoobslužný, nerezový bar s krémovými skříňkami z imitace dřeva. Italové, věrní své imagi a za všech okolností důvěřující životu, je nikdy nezamykali. Lestrangeová věděla, že v prostřední skříňce jsou zásoby prosecca. Pokaždé, když se vracela z Bienále současného umění, si z ní posloužila. Většinou měla dobrou náladu. Plna úlevy, že si poradila s příspěvkem o Janu Vossovi nebo že se vrací s objednávkou na Matissovu kresbu v kapse, si před proseccový důl vždy stoupla s matným dojmem, že si odměnu namouduši zaslouží. Že ona za ni stojí, jak hlásala jedna přitroublá reklama. A když se nikdo nedíval – lidé kolem byli ponoření do How to Spend It (ti bezstarostnější), nebo plně zaujatí obrázky z BBC World (ti serióznější) –, rychle se zmocnila jedné lahve a uložila ji na dno kabelky jako do chmýřím vystlaného hnízda.

Pár hodin nato v pohodlné kuchyni rodinného sídla na luxusním předměstí Paříže, v Neuilly, manželovi oznámila: „Podívej, co jsem přivezla! Villa Arfanta – značka nic moc, ale pít se to dá, co myslíš?“

Prosecco z Bienále byl rituál, občas ho doprovázel mandlový panforte, který také šlohla z regálu obchodu v bezcelní zóně. Nikdo z okolí Lestrangeové nic netušil. Natož manžel. Vypijí ho společně, i když poslední dobou omezují cukr a přemíru alkoholu. A když nebude doma, někomu lahev daruje. Vrátné? Hospodyni? Lestrangeové vždycky přišlo úžasné rozdávat dárky, které ji nic nestály.

Tentokrát zjistila, že salonek společnosti Alitalia na letišti Marca Pola je úplně předělaný. Nové skříňky byly zamčené. A v samoobslužném baru byly jen načaté lahve montepulciana s otřesnými kovovými nálevkami místo zátek. Ty by nepřepravila. Co se dá dělat. V tomhle oboru musí člověk umět zůstávat nad věcí, pomyslela si. V Paříži vysvětlí, že spěchala, že jí málem uletělo letadlo, a tak se vrací s prázdnou.

Ostatně už byl čas. Lestrangeová sjela po eskalátoru a našla porta d’imbarco 13, u níž se už začínala tvořit fronta. Nechtělo se jí čekat. Čekání nesnáší. Přijde až na poslední chvíli, jako vždycky. A když pohledem bloudila po výlohách kolem, padl jí do oka hezký obchod s cestovními zavazadly. Vršily se tam pyramidy kufrů všech možných velikostí, barev a materiálů. Jednobarevné, zářivé, křiklavé, zdobené třpytkami. Jako umělecké instalace. Jako kyklopské kamenné bloky z Mykén upravené postmoderním sochařem. Lestrangeová se vnořila do útrob toho světského chrámu a zjistila, že ho nehlídá žádný kněz. Prodavač asi odešel na kávu? Téměř automaticky vzala okamžitě do ruky držadlo malého, černého kufříku, který stál nedaleko východu, měla ho na dosah a jeho tvary jí přišly úžasně střízlivé a elegantní. Byl z neuvěřitelně hladkého matného plastu. Prostě ideální kabinové zavazadlo pro její časté cestování.

„Non c’è nessuno?“ zeptala se nahlas.

V téže chvíli se rozeběhly magnetické vteřiny. Tak tomu říkala. Několik pružných vteřin vzrušujícího čekání. Lestrangeová je důvěrně znala. Fyzicky. Útržky času mimo čas, kdy se všechno houpalo na vahách. Kdy se všechno jevilo možné. Udělám to, nebo ne? Vezmu ho, nebo nevezmu? Odejdu s ním, nebo ještě počkám?

„Non c’è nessuno?“ zopakovala netrpělivěji.

Ty vteřiny vnímala pokaždé stejně, byly dlouhé a intenzívní a táhly se jedna za druhou jako ve zpomaleném filmu. Zároveň se o všem rozhodovalo ďábelskou rychlostí. Zmocňovala se jí jakási síla, zatímco ona sama se zmocňovala daného předmětu. Natahovala k němu ruku a viděla se ji natahovat. Přišlo jí, že jí mozek pracuje na plné obrátky, že souběžně zpracovává mnohem víc než dvě stě obrazů za vteřinu. Podprahově zaznamenával nejenom vše, co se děje kolem ní v obchodě, ale i mnohem dál, jako by měla oči kolem dokola hlavy. Navíc snímal i v rychlém a plynulém sledu – jako malá kamerka rychle sjíždějící po celé délce její paže – každičký detail této končetiny: chvějící se biceps pod zkrabatělou kůží, tenkou šlachu na zápěstí s vystupující kůstkou na zevní straně, tlusté modré žíly, čím dál četnější hnědé skvrny na hřbetu ruky, pružné klouby, pohyblivé články prstů – stále velmi pohyblivé, možná díky tolika letům v mládí stráveným mačkáním kláves piana, ačkoli z hudebního hlediska to k ničemu nebylo – a na závěr detailní záběr štíhlých prstů, které se nejprve rozevřely a následně kolem své oběti sevřely jako čelisti kleštiček na cukr.

Odhadovala, počítala. Byl v tom nejen racionální úmysl, ale i něco dalšího. Instinkt. Jakýsi popud vycházející bůhvíodkud. A výzva, kterou vyhlašuje sama sobě. To „Non c’è nessuno? Je tu někdo?“ v pravém slova smyslu znamenalo: je někdo v tobě, Lestrangeová? Teď se uvidí, jestli si troufneš, nebo ne. Co v tobě vlastně je. Jak si poradíš tentokrát…

Ano, to vše se odehrálo v tom kratičkém, elektrizujícím zlomku času, který ji vždy nabil vzrušením a který potřebovala. Pro jistotu zavolala ještě naposledy. Nikdo neodpověděl, ozvalo se jen hlášení poslední výzvy o dostavení se k odletu: „Il volo numero AZ 1710 per Parigi…“

Když se otočila, viděla, že fronta před odletovou branou zmizela. A tak se pomalu vydala k přepážce, aniž by rukojeť kufříku Tumi pustila. Teď už nepřemýšlela. Byla prázdná a lehká jako ten malý kufřík.

Kráčela jistým krokem, beze spěchu. Srdce jí bušilo, ve tváři měla uvolněný výraz. Vždyť není nic přirozenějšího než si to po letišti rázovat se zavazadlem, nebo i se dvěma. Hleděla přímo před sebe a v duchu se usmívala. Tlukot jejího srdce značil, že žije. A v těchto okamžicích byla naživu víc než kdy jindy. Spokojená a šťastná.

Rozhodně krásný úlovek, říkala si.

A navíc to byla opravdu snadná kořist.

* * *

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog